Pentru cine nu mă cunoaște, sunt Graham Hancock.
Cercetez posibila existență a unei dispărute civilizații preistorice
de peste 30 de ani.
Arheologii susțin că, dacă exista o civilizație,
o găseau până acum.
Eu îi contrazic apăsat.
Îmi continui cercetarea…
într-o parte a lumii adesea neglijată de istoricii genezei omenirii.
Cele mai vechi date sunt de acum 13.200 de ani.
Explorând unele dintre cele mai curioase minunății antice…
Numerologie, matematică, astronomie…
Se poate considera tehnologie pierdută.
Și făcând descoperiri noi.
Imposibil!
Când eram mic, aveam impresia că ceva nu se potrivește în cronologie.
Iau în calcul o nouă ipoteză radicală.
Oare dezgroparea unei civilizații glaciare să își aibă cheia aici,
în Americi?
ANTICA APOCALIPSĂ: AMERICILE
CAPITOLUL I
Căutarea originilor noastre
și căutarea originilor civilizației
sunt fundamentale pentru condiția umană.
Dar stă în firea omului
ca, dacă este convins că un lucru nu există,
să nu îl caute.
Pe mine, căutarea originilor m-a adus aici,
într-un loc uluitor din America de Nord.
Nisipurile albe.
NISIPURILE ALBE, NEW MEXICO
Acest ținut straniu, de o frumusețe austeră,
ascunde un secret milenar.
Un secret dezgropat acum,
care impune rescrierea preistoriei Americilor.
Până în anii '90, am fost învățați
că, în era glaciară, oamenii au migrat din Asia de Nord în Alaska,
peste podul terestru Bering
și că acum circa 13.500 de ani, au mers spre sud printre ghețuri,
răspândindu-se în Americi.
Acest scenariu a fost susținut cu tărie multă vreme.
Astfel, puțini arheologi au căutat urmele unei migrații anterioare.
Există îndelungata convingere
că nu se vor găsi vestigii umane mai vechi de 13.500 de ani.
Se pare că această idee este greșită.
Foarte greșită.
David Bustos administrează resursele parcului Nisipurile Albe din 2005,
dorind să răspândească pasiunea pentru flora și fauna acestei sălbăticii.
El a descoperit devreme un lucru
care părea inițial o năstrușnicie.
Prin 2006 am auzit povestindu-se despre urme de umanoid cu blană.
Un vânător a dat peste niște urme ieșite din comun.
Le-a descris ca având 55 cm lungime și 20 cm lățime.
„Ce să fie? Un umanoid cu blană.”
Mulți au râs de el.
- Dar eu văzusem urmele. - Da.
Ne-am dus și am curățat urmele de praf.
Prezentau niște gheare extraordinare.
Evident, nu era niciun umanoid.
Era o urmă uriașă de megateriu.
- Erau leneși uriași. - Da.
Știau că urmele sunt foarte vechi.
Megaterii au dispărut acum circa 11.500 de ani.
David și colegii lui au găsit în apropiere urme și mai mari, de mamuți,
și ei dispăruți demult.
Pasul poate atinge 4 m. E extraordinar.
Dacă mai cauți, găsești titanotilopul, cămila uriașă americană.
Uneori și lupul străvechi, Canis dirus.
Acestea toate sunt urme de megafaună,
de mamifere uriașe dispărute brusc la sfârșitul ultimei ere glaciare.
Multe sunt abia nisip bătătorit,
îngropat și protejat preț de mii de ani de straturi de sedimente,
până când eroziunea l-a scos la suprafață.
Printre urmele străvechi de mamut,
David a mai remarcat un set de urme curioase.
Echipa s-a aplecat cu atenție asupra lor.
Curățând urmele,
am văzut adâncituri clare lăsate de degete.
- Urme de om? - Da.
În aceeași perioadă cu megafauna.
Ceva extraordinar.
- Incredibil. - Da.
Urmele fosilizate de om vor fi fost făcute
pe vremea mamuților și a megaterilor.
Acum cel puțin 11.500 de ani.
Și sunt cu miile.
Nisipurile albe au ceva aparte, intim.
Nu e vorba de unelte.
Nu e un fragment de femur de la un animal devenit hrană.
Sunt urme de om. Suntem noi.
Vedem prezența umană foarte intim și direct în acele urme.
Dar când anume au fost făcute?
Cât de vechi sunt?
Nicio tehnologie nu le poate data direct.
Astfel, Serviciul Parcurilor Naționale și cel de prospectare geologică
au căutat mai multe dovezi.
Și au dat de aur,
găsind strat după strat de urme de om și animal din trecutul îndepărtat.
Printre urme erau și niște semințe de iarbă acvatică.
Semințele se puteau data cu carbon.
Rezultatul a fost uluitor.
Urmele sunt aici de mii de ani,
de 21.000-23.000 de ani.
Descoperirea urmelor de om la Nisipurile albe e un pas uriaș
spre înțelegerea populării Americilor.
Sunt probe irefutabile
că au existat oameni în New Mexico în era glaciară,
chiar și acum 23.000 de ani.
Asta dovedește
că, mult înainte să se poată trece spre sud în Americi printre ghețuri,
oamenii erau deja aici.
ACUM 22.860 DE ANI
Asta schimbă istoria Americilor și istoria lumii.
Sunt oameni ca noi,
dar ascunși de vălul timpului.
Sarcina noastră este să ridicăm vălul
și să restabilim legătura cu străbunii și cu trecutul îndepărtat.
Urmele de pași au o însemnătate specială pentru comunitățile indigene din zonă.
Kim Pascual-Charlie, din tribul acoma, s-a consultat cu echipa
pe tema revoluționarei descoperiri.
Care este relația tribului acoma cu acest pământ?
De când se află aici?
Există mituri și tradiții legate de originea neamului?
Da. Se povestește că provenim din nord.
S-a transmis din tată în fiu că am migrat,
ne-am mutat tot mai la sud, stabilindu-ne aici.
Locuim în sud-vest de multă vreme.
Da.
Pentru Kim și tribul ei,
aceste urme nu sunt doar mărturii arheologice.
Strămoșii tăi și-au lăsat urma pasului.
Înțeleg că ai contribuit la descoperirea lor.
Nu pot descrie în cuvinte.
Am văzut pământul pe care au călcat străbunii noștri.
Am pus mâna pe urma piciorușelor de copii.
Te copleșește emoția. Știi? E…
Iartă-mă, Graham.
- Uneori te năpădește plânsul. - Așa este.
Dar, după dezgroparea urmelor,
procesul de eroziune care le-a dezvelit le va și șterge încet.
Urmele care dovedesc prezența imemorială a poporului tău aici sunt totuși fragile.
Se pot pierde ușor.
Poate, peste 50 de ani,
generația următoare nu va mai vedea urmele.
- Da. - Dar poveștile noastre vor dăinui.
Peisajul sterp dă loc unei întrebări.
Ce să fi atras aici oamenii și animalele?
Amintiți-vă că America de Nord era altfel în era glaciară.
Jumătatea nordică a continentului era sufocată de gheață.
Și partea aceasta din New Mexico era foarte diferită.
La prima vedere,
întinsul deșert cu smocuri de iarbă și dune sculptate de vânt
pare nemilos și nepământean.
Dar, dacă dăm ceasul înapoi până la apogeul erei glaciare,
condițiile de aici difereau mult.
Bazinul Tularosa găzduia un corp uriaș de apă dulce, cunoscut ca lacul Otero.
Era înconjurat de vegetație.
Mamuți, leneși și cămile străvechi veneau să se adape și să mănânce iarbă și frunze.
Acum se știe că oamenii i-au urmat.
Stabilirea vârstei urmelor a constituit o problemă științifică complexă.
David și echipa de experți au adunat probe mai bine de zece ani.
Dar publicarea concluziilor în revista Science, în 2021,
a stârnit și reacții critice.
VÂRSTA URMELOR DE PAȘI DIN ERA GLACIARĂ ESTE PUSĂ LA ÎNDOIALĂ
O teorie atât de neobișnuită cere dovezi temeinice.
A fost contestată datarea semințelor,
dar echipa a confirmat rezultatele cu alte mostre de polen și sedimente,
reducând criticii la tăcere.
Mai există controverse privind vârsta de 23.000 de ani?
Încă nu s-a inventat mașina timpului, deci da.
Lăsând datele la o parte,
se văd urme de mamut la 1-1,5 m deasupra urmelor de om,
dar și dedesubt.
Deci megafauna și oamenii au coexistat timp de mii de ani.
Descoperirea de la Nisipurile albe dezleagă o mare enigmă a preistoriei:
dispariția subită a megafaunei din America erei glaciare,
în urmă cu 11.000-13.000 de ani.
Arheologii sugerau că oamenii au vânat toată magafauna,
măcelărind-o.
Niciun grup de vânători-culegători nu și-ar extermina voit sursa de hrană.
Deci ideea că oamenii se fac vinovați de extincția megafaunei
mi s-a părut mereu destul de bizară.
Urmele de aici dovedesc
că oamenii și animalele dispărute s-au suprapus cel puțin 10.000 de ani.
O explicație mult mai bună a dispariției megafaunei din era glaciară
este cataclismul global care a avut loc acum 12.800-12.900 de ani:
Dryasul Recent.
Temperaturile au scăzut drastic.
Nivelul mării a crescut brusc.
Planeta a devenit rapid un loc extrem de neprimitor.
Numim această perioadă Apocalipsa antică.
America de Nord a fost cea mai afectată.
Așa s-ar explica și dispariția megafaunei,
și golurile mari din istoria omenirii.
Va trebui să schimbăm complet povestea populării Americilor
în lumina noilor probe.
Arheologii devin mai receptivi
la ipoteza unei prezențe umane mult mai vechi.
Încă scurmăm la suprafața a ce este de aflat.
În tot sud-vestul se vor găsi situri la fel de vechi precum Nisipurile albe.
Ați deschis spre trecut o ușă prin care nu a mai trecut nimeni.
Schimbările de paradigmă nu se petrec imediat.
Acumularea de probe discreditează într-un final paradigma veche
și deschide ochii spre noi posibilități.
Asta se întâmplă acum în Americi.
Descoperirea de la Nisipurile albe ține de o poveste mai cuprinzătoare,
de o poveste globală,
pe care o cercetez de peste 30 de ani.
Ca să risipim ceața amneziei ce învăluie trecutul nostru îndepărtat,
trebuie să privim mult mai în urmă decât până acum, chiar aici, în Americi,
unde preistoria se lungește cu fiecare descoperire nouă.
Noile descoperiri…
nu sunt urmărite doar de arheologi.
Keanu…
- Graham. - Să vorbim despre trecut.
- Bine. - De ce te interesează trecutul?
Păi…
Când eram mic, aveam o minte scormonitoare.
Pe urmă, crescând,
m-a frământat întrebarea fundamentală
„cine suntem”.
Țelul misiunii mele de peste 30 de ani
este să ajung la sursă.
Sursa a ce?
Sursa a ceea ce suntem.
Iar cronologia…
Este greșită.
De aceea urmele de pași de la Nisipurile albe au mare însemnătate.
Presimt că 23.000 de ani e doar începutul.
Vom merge mult în urmă.
Și eu am aceeași senzație.
Suntem la hotarul unor mari descoperiri despre trecutul nostru uitat.
Într-un fel, America este scena acestor evenimente.
E o idee palpitantă.
Graham, tu ai pornit în misiunea
de a educa și de a aduce înțelegere.
Problema cu Americile este
că am uitat foarte mult din trecutul nostru.
Rolul meu, atât cât este, constă
în a recupera o parte din memoria pierdută.
Când mă gândesc așa la trecut, mă cuprinde entuziasmul.
Absolut. Pentru mine, trecutul ține de mister.
Nu e vorba de ce știm, ci de ceea ce nu știm,
de zonele uriașe care nu au fost scrutate, de posibilitățile neexplorate.
Da.
Trebuie să căutăm probe
acolo unde nu am mai căutat.
În era glaciară, nordul Americii de Nord era un pustiu înghețat.
Trebuie să privim pe lângă tropice,
pe lângă ecuator,
în locurile calde, plăcute, hrănitoare, primitoare.
Poate și într-o regiune vastă,
considerată mult timp un pustiu arheologic,
dar unde încep să iasă la iveală secrete uluitoare din trecutul omului.
Acesta este Amazonul.
AMAZONUL
Sunt peste 6.000.000 km2 de pământ,
acoperite de o pădure tropicală deasă.
Acestă suprafață imensă e un mare mister
în centrul poveștii omenirii.
Încet-încet, ne dăm seama
de enormitatea misterului.
De decenii, opinia preponderentă printre arheologi este
că în Amazon au trăit doar mici triburi seminomade de vânători-culegători,
ca cele trăitoare și azi în pădurea tropicală.
Eu cred că opinia preponderentă e greșită.
Merg în vestul Braziliei, în statul Acre.
Ca mare parte din bazinul Amazonului, Acre a fost acoperit mult timp de selvă.
Apoi regiuni întinse au fost defrișate pentru a face loc vitelor.
Vizita în pădurea amazoniană este deopotrivă exaltantă și deprimantă.
Vastitatea terenului defrișat este un dezastru modern în desfășurare,
fără o soluție ușoară.
Însă defrișarea de noi parcele a prilejuit o surpriză.
Mă întâlnesc cu Alceu Ranzi,
doctor în paleogeografie,
care a studiat animalele amazoniene din era glaciară.
Îmi va arăta dovada unui mister neelucidat nici până azi.
Roller-coaster.
De sus, devastarea în curs este evidentă.
Se vede cât teren a fost defrișat.
- Foarte mult. - Da.
Peste 20 de ani va dispărea toată pădurea.
Dar defrișarea a scos la lumină o mare enigmă.
În 1996, Ranzi survola regiunea,
când a zărit ceva neașteptat.
Ajungeam cu avionul la Rio Branco.
Da.
Stăteam la geam.
Mă uitam la peisaj, ca acum.
Și am văzut un cerc mare.
„Doamne! Ce e asta?”
Avionul a trecut repede pe deasupra și cercul a dispărut.
Deși încă nu știa, Ranzi observase în acele secunde un lucru
care, dacă vechile idei despre Amazon sunt adevărate, nu ar trebui să existe.
- Măi să fie! - Da.
Figuri geometrice uriașe, cu diametrul de 300 m,
formate din tranșee și mari ridicături de pământ,
cunoscute în prezent ca geoglife.
- Extraordinar desen! Doamne! - Și foarte mare.
- Enorm. - Da, enorm.
Da.
- O splendoare! - Da.
Văd un pătrat înconjurat de un oval.
Uite, încă unul!
- Da. Sunt peste tot. - Peste tot.
E și aici unul.
Altul.
Nemaipomenit!
Geometria perfectă este vizibilă doar de la sute de metri înălțime.
Totuși, a fost creată, cumva, de oameni aflați cu picioarele pe pământ.
Mie îmi stârnește un sentiment de adânc respect.
Cum au avut perspectiva a ce se vede de sus?
Mă tulbură profund.
Am vizitat multe temple, piramide și locuri sacre din toată lumea,
dar acesta îmi transmite ceva special.
Foarte special.
Îmi mișcă inima.
Am dinaintea ochilor ceva maiestuos.
E ca un fel de dezvelire a Mona Lisei.
Dintr-o dată, văd ceva despre care nu știam că există.
Impactul emoțional a fost enorm.
Parcă străbunii mi se adresau direct.
„Uite ce puteam să facem! Nu ne subestima.
Eram oameni de știință.”
Ce au spus inițial arheologii despre acest fenomen?
Prima a fost o arheologă faimoasă.
I-am arătat poza.
S-a uitat la ea: „Unde e asta? În Amazon? Imposibil!”
„Imposibil.”
Uită-te la poză!
Ajută-mă, te rog. Nu știu ce este.
Dovezile sunt de netăgăduit,
răspândite pe un teritoriu cât Virginia de Vest.
Inițial s-a crezut că dâmburile ar putea fi metereze de apărare.
Dar nu există urme de război aici.
Iar șanțurile sunt între dâmburi, așadar nu constituiau întăriri.
Nu există nici dovezi de locuire.
E imposibil să nu cazi în speculație când privești geoglifele din Amazon.
Nu avem izvoare scrise de la creatori, în care să ne explice de ce le-au făcut.
Nu știm de ce.
Câte estimezi că sunt în toată regiunea?
- Mii. - Mii?
- Mii. Da, mii. - Bine.
Faptul ridică multe întrebări.
Cât de vechi sunt aceste săpături geometrice?
Sunt mai vechi sau mai noi decât pădurea care le ascundea?
Câți oameni au muncit să le facă?
Ce înzestrări se cereau pentru buna coordonare a lucrărilor?
Nu era ceva nou. Oamenii ăștia știau ce fac.
Mai făcuseră de multe ori.
Aș vrea să știu ce gândeau făcând geoglifele.
- Da. - A fost o strădanie uriașă.
Crearea geoglifelor e o enigmă fascinantă.
Cercetătorii o întorc pe toate fețele.
Reveniți la sol, ne întâlnim cu profesorul Martti Pärssinen,
arheolog și antropolog de la Universitatea din Helsinki,
care caută răspunsuri alături de Ranzi de două decenii.
Ne confruntăm cu un fenomen colosal.
Nu e un fleac.
Denotă cunoașterea geometriei,
presupunând un nivel înalt de organizare.
Așa cred și eu. Lucrările sunt foarte complexe.
A fost nevoie de un plan prealabil privind execuția și organizarea.
După ce a examinat sute de geoglife,
Pärssinen a descoperit o probă-cheie,
care indică ce fel de societate a construit aceste structuri.
Sunt drumuri înălțate care leagă geoglifele.
Regiunea e împânzită de drumuri.
Vânătorii și culegătorii nu construiesc drumuri.
Nu au nevoie.
Drumurile presupun o societate cu un nivel de gândire mult mai elevat
și cu relații între comunități.
Vorbim de o societate complexă.
Nu se aștepta așa ceva în Amazon.
Nu, a fost o surpriză totală pentru noi.
Pentru a afla mai multe despre constructori,
echipa profesorului Pärssinen face săpături în jurul geoglifelor,
inclusiv aici, la Tequinho.
Arheologic vorbind, ce găsiți în interiorul lucrărilor?
La Tequinho am găsit 40.000 de fragmente de ceramică.
Fragmentele au circa 2.000 de ani.
Lucrările în sine sunt vechi de 2.500 de ani.
Dar ceramica era neașteptat de elaborată.
În mare parte, este vorba de ceramică de bună calitate, policromă.
Policromia e o tehnică avansată.
Da. Ceramică policromă e considerată o realizare a civilizației.
Ceramica multicoloră trimite neașteptat
la o altă cultură îndepărtată cu temeinice cunoștințe de geometrie.
Grecia antică.
Istoricii și arheologii spun că elenii au pus bazele geometriei.
Trebuie să regândim această ipoteză.
Ai dreptate.
Cultura care a creat aceste geoglife a existat
în perioada din cultura greacă cunoscută în arheologie drept epoca geometrică.
GRECIA ANTICĂ - AMAZONIA ANTICĂ
Faptul că două culturi îndepărtate produceau artă geometrică
și obiecte meșteșugite din ceramică în aceeași perioadă
nu pare o simplă coincidență.
E fascinantă această dezvoltare paralelă a ideilor la două culturi fără legătură.
Da, exact.
Nu sugerez că elenii aveau contact cu amazonienii.
Dar să își fi moștenit ambele culturi cunoștințele de la o protocivilizație?
Una care a călătorit în negura timpului,
lăsând urme de înțelepciune oriunde a călcat?
Arheologia explică coincidența prin aceea că mintea umană e universală,
prin urmare vom face toți aceleași lucruri.
Ceramica realizată simultan în spații geografice foarte îndepărtate
este explicată prin neurologia comună.
Pe mine nu mă satisface explicația.
Numai privind desenul, îți dai seama că există o continuitate.
Nu e ceva apărut din senin, peste noapte.
Unde poți plasa începutul preistoriei în această zonă?
Există dovezi că locurile acestea erau deosebite
înainte de crearea geglifelor?
Foarte bună întrebarea.
Am săpat până la un metru,
după care ceramica a dispărut.
Dar am observat că exista în continuare cărbune.
Am săpat tot mai adânc
și am început să prelevăm mostre de radiocarbon.
Concluzia a fost că multe dintre aceste locuri
erau deja locuite acum 10.000 de ani.
Doamne! Din vremuri arhaice.
- Da, exact. - Fascinant!
ACUM 2.500 DE ANI
Deci acum 10.000 de ani, curând după sfârșitul erei glaciare,
aceste locuri vor fi avut semnificație pentru cei care le-au vizitat.
Asta completează imaginea.
Într-un fel, ne uităm la ultima întrupare
a unei asocieri îndelungate cu pământul, a unui proiect de lungă durată.
Avem dovada unei societăți indigene avansate, foarte organizate,
cu inițiative proprii unei civilizații rafinate.
Aceste descoperiri revoluționează înțelegerea istoriei omenirii.
Trebuie să ne regândim ideile despre Amazonul străvechi
și despre civilizațiile arhaice.
E una dintre cele mai mari revelații din ultimii o sută de ani.
E ceva cu adevărat special.
Munca nu s-a terminat nici pe departe.
Am devenit conștienți de un fenomen despre care nu știam acum 20 de ani.
Următoarea întrebare este câte sunt?
Câte asemenea lucrări există?
S-au descoperit peste 1.000 de geoglife numai în regiunea Acre.
La 13 km de aerodrom,
Pärssinen speră să le crească numărul
într-o parte neexplorată a pădurii,
lângă o geoglifă vizibilă numită Fazenda Cipoal.
Înțelegerea noastră se oprește la marginea pădurii.
Vrem să știm ce este mai departe.
Pentru a detecta ce ascund copacii,
se recurge la o tehnologie care „vede” prin ei.
LiDAR.
Prin acest sistem, străpungem vegetația
și obținem rezultate de la sol.
Astfel, vedem exact topografia.
Cu LiDAR, vezi ce se află sub coronament fără să distrugi niciun copac.
Nu trebuie să tai pădurea tropicală sau să devastezi.
La „vânătoare” se alătură Fabio De Novaes Filho,
care va scana pădurea cu un sistem LiDar pe bază de dronă.
Zburăm la 80 m.
TOPOGRAF
Putem obține 100-200 de puncte pe metru pătrat.
Excelent!
Topografia va fi foarte precisă.
Aparatul trimite unde laser printre frunze,
detectând diferențele de nivel.
Datele sunt folosite la crearea unei hărți 3D a terenului,
arătând toate anomaliile.
Dronele vor schimba totul în arheologie.
Cât echipa cercetează ce se ascunde sub coronament,
eu analizez altă întrebare.
De ce au fost construite geoglifele?
Săpăturile arheologice nu ne dau niciun indiciu în acest sens.
Dar populația băștinașă păstrează cunoștințe și amintiri
care mai lămuresc însemnătatea și înțelesul acestor lucrări remarcabile.
Mă întâlnesc la geoglifa Jaco Sá cu unul dintre custozii ei.
Antônio Apurinã, din neamul apurinã,
lucrează la FUNAI, fundația braziliană pentru populația indigenă.
Originile neamului apurinã
sunt strâns legate de natură, de pământ.
Ce părerea are neamul apurinã despre aceste construcții?
Ce simțiți voi?
Mă aflu într-un loc
pentru care am tot respectul.
Pentru noi, e un loc sacru.
Nu a fost construit pentru război, pentru apărare.
A fost construit ca expresie culturală.
Dacă figurile geometrice nu au funcție practică,
efortul uriaș de a le crea sugerează un scop mai înalt.
Tradițiile neamului apurinã ar putea conține un indiciu.
Comparăm ce vedem aici
cu un cerc apurinã,
în care se dansează spre cinstirea unui șef de trib, a unui șaman,
a unei persoane importante din sat care a răposat.
Noi vedem acest spațiu ca pe un loc care ne-ar primi
după ce părăsim lumea materială.
Concepția adânc înrădăcinată în culturile indigene din Amazon
este că, după moarte, sufletul întreprinde o călătorie
către o existență de apoi.
Ideea se regăsește peste tot în lume.
S-au înălțat construcții pentru a ușura călătoria sufletului după moarte.
Să luăm exemplul piramidelor.
Nu cunosc construcție piramidală care să nu aibă legătură
cu conceptul de moarte și cu călătoria de apoi a sufletului.
Faptul este evident la vechile piramide egiptene,
dar și la piramidele din Americi și din Mexic.
E interesant ce spune Antônio,
că geoglifele din Amazon vor fi servit un scop similar pentru creatorii lor
de acum mii și mii de ani.
La aerodrom, e timpul să aflăm dacă teledetecția
a scos la iveală de sub frunziș alte situri sacre.
Fabio, spune-ne ce ai găsit.
Am cercetat zona cu LiDAR.
Vedeți copacii?
Da.
Iar acum…
Incredibil!
Subtitrarea: Steliana Palade