Disse enorme anlæg i Amazonas
vidner om en enorm indsats.
Men hvor mange af dem er der?
Fortæl, fortæl.
-Kan du se træerne? -Ja.
Nu går vi ned til selve terrænet.
-Hold da op. -Utroligt.
Professor Pärssinen og hans team har fundet ni nye geoglyffer,
skjult under trækronerne.
Her har vi runde og ottekantede.
-Denne ottekant er omkring 100 meter. -100 meter i diameter.
Og ingen vidste, at de var der, før du kom derop med din LiDAR.
-Ingen vidste det. -Utroligt, hvad den teknologi kan afsløre.
Lad os se på den spændende figur.
De to overlapper hinanden
og ser ud til at være forbundet, muligvis til andre anlæg.
Det er en vej med volde på begge sider.
En gammel vej? Som fører til den store voldanlæg.
-Ja. -Fantastisk.
Hvis disse geoglyffer blev bygget samtidig med de andre i nærheden,
tyder vejene på, at en stærk civilisation fandtes her.
Og det for mindst 2.500 år siden.
Her er meget, der tyder på, at de har været her længere.
Vi opdagede, at mange af disse anlæg er blevet anlagt for 10.000 år siden.
Vi ved ikke, om det viser, genopbygninger af meget ældre geoglyffer.
Men vi ved, at der var mennesker i det område.
Og sporene går mere end 10.000 år tilbage i tiden.
Altså tæt på afslutningen af sidste istid.
Hvor gamle de end er,
så er anlæggenes omfang virkelig forbløffende.
Så det rejser spørgsmålet: Hvor mange mennesker har det krævet?
Flere hundredtusinder.
Altså hundredtusindvis af indbyggere.
Fantastisk.
Pärsinnen hævder ikke, at alle de mennesker fysisk byggede geoglyfferne.
Men en befolkning på den størrelse må have eksisteret her i lang tid
for at kunne forsørge og støtte den nødvendige arbejdskraft.
Tæt på de allerede kendte geoglyffer
fandt vores LiDAR-hold flere geoglyffer, som ingen kendte til.
Så hvad venter der os ikke,
hvis vi bevæger os længere ind i den tætte regnskov?
Det har fuldstændig ændret vores syn på Amazonas.
Vi står ved et stort fænomen,
som vil ændre Amerikas historie, ja, hele verdens historie.
Oldtidens dommedag AMERIKA
KAPITEL II
Vi kan ikke fortælle historien om Amerika,
før vi har en meget mere fuldstændig viden om, hvad der foregik i Amazonas.
Ikke for 1.000 år siden, men for 10.000, 20.000 eller 30.000 år siden.
Vi skal længere tilbage. Vi må ikke lukke af de for muligheder.
Og der er spændende spor af den dybere historie 1.600 kilometer nordøst for Acre.
Jeg er i Monte Alegre National Park på Amazonas nordlige bred.
MONTE ALEGRE
Skønt meget af Amazonas-området er fladt og dækket af træer…
…hæver markante klippefremspring sig her over trækronerne.
Arkæolog og antropolog Dr. Christopher Davis
har brugt år på at udforske en opdagelse, der kan ændre historien,
højt oppe på en bjergkam.
Her er Serra do Paituna,
Den Sorte Søs Bjerg.
En tårnhøj klippe udsmykket med ældgamle malede billeder.
Tak, fordi du viser vej.
Vi er tydeligvis omgivet af denne fantastiske kunst.
Hvad førte dig til at udforske området?
Jeg begyndte at arbejde med arkæologi som kandidatstuderende.
Jeg anede ikke, at der var klippemalerier i Amerika.
Det overvældede mig.
Billederne er kendt som piktogrammer.
Nogle er meget enkle.
Måske en slange, der glider over en klippe.
Andre er mere omfattende geometriske mønstre.
Det store spørgsmål er: Hvornår blev billederne malet?
Selve kunsten kan ikke dateres.
Dr. Davis måtte søge efter andre ledetråde.
-Hvad bygger du din datering på nu? -Den udgravning vi foretog her.
Der var fragmenter af forkullet træ, mest palmetræ, og forkullede frø.
Og vi fandt spor af en brand.
Resultaterne var helt uventede.
Kulstof-14-analysen viste dateringer, som var 13.200 år gamle.
Spændende.
Med en datering på 13.000 år
står vi overfor de ældste kunstværker noget sted i Amerika.
Kunstværker skabt under sidste istid.
Af folk, som man hævder, lige pludselig dukkede op her
dybt inde i Amazonas jungle.
For flere tusind år siden har farverne været klarer og stærkere.
Billederne blev malet med rød og gul okker
og behandlet, så de kunne holde.
Jeg har prøvet at male med okker direkte på klippen, men det vaskes væk.
-Så der skal en hærder til. -Ja, og en rigtig god en.
Vi mener, de blandede det med harpiks.
Harpiksen bliver næsten som rav, men den er gennemsigtig.
Så det tyder på, at dem, der skabte malerier her,
havde erfaring med, hvordan man laver malerier som disse.
De vidste, hvordan man får malingen til at holde.
Bestemt. Og desuden viser det planlægning og tid.
Mest overbevisende er de mange håndaftryk…
Den intime menneskelige kontakt udtrykt gennem klippekunstens håndaftryk.
Det er næsten, som om de rørte ved væggen
og gennem væggen rørte os og dermed sendte et budskab til fremtiden.
Mere palæolitisk kunst er fundet i det vestlige Amazonas.
Som dette klippemaleri i Colombias jungle,
hvor 12.600 år gamle billeder forestiller mennesker,
der ses sammen med skabninger fra istiden.
Vi ser en øjenvidneberetning om menneskers sameksistens
med den nu uddøde megafauna fra istiden.
Og øst for Amazonas trækker malerier dateringen længere tilbage
til en tid for 25.000 år siden.
Det betyder, at 2.000 år før de jægere og samlere vandrede i White Sands…
…boede der allerede andre i Sydamerikas skove og skabte kunst dette her.
Og i stort antal.
Det burde føre til en udforskning af,
hvad de mennesker foretog sig i Amerika i løbet af de mange tusinde år
hvor arkæologer mente, at der ikke fandtes mennesker der.
På Serra do Paituna er Dr. Davis sikker på én ting.
Hvem de end var, og hvad de end gjorde, så ophørte klippemalerierne pludselig.
Så de første, som boede her,
de lavede kunst, og for 12.700 år siden var de væk.
-Blev området så forladt? -Tilsyneladende.
Og i flere tusinde år.
Tiden for 12.700 år siden er en meget vigtig periode.
Der er fejlmuligheder i dateringer.
Men det er tæt på begyndelsen klimaomslaget i Yngre Dryas.
Gad vide, om der er en forbindelse.
Dengang faldt temperaturen pludselig.
Brande hærgede over hele kloden.
Havniveauet steg.
Vi kan høre ekkoer af denne katastrofale periode…
…i Amazonas mundtlige traditioner.
Der er utallige myter og legender om en gammel katastrofe
som stadig fortælles i Amazonas.
Især én finder jeg særligt spændende.
Ifølge det indfødte Tiriyó-folk, fortalte himmelånderne en shaman,
at oversvømmelser ville ramme dem som straf for folkets ondskab.
Nogle lyttede til advarslen og flygtede i sikkerhed på Kantani-bjerget.
Men de fleste omkom i vandfloden.
Til sidst forsvandt oversvømmelsen, og de overlevende kunne begynde forfra.
Det er en global tradition om en guldalder.
At der var engang, hvor mennesker levede i harmoni med hinanden.
Men mennesket forlod de høje standarder
og blev straffet med en oversvømmelse, der udslettede menneskeheden.
Den globale udbredelse af denne myte kan ikke være et tilfælde.
Jeg tror, at disse gamle fortællinger er de sidste overlevende minder
om virkelige begivenheder, som fandt sted omkring slutningen af istiden.
Det er en periode med katastrofer, som vi kalder Oldtidens Dommedag.
Mere og mere viser os, at Jorden krydsede gennem rester efter en komet.
Man mener, at det var flere nedslag af fragmenter
fra denne komet, som udløste klimaskiftet i Yngre Dryas.
For 12.800 år siden.
Den tanke kaldes hypotesen om nedslag i Yngre Dryas.
Både på den sydlige og nordlige halvkugle
findes sorte lag som dette med spor af nanodiamanter, platin og iridium.
Det tyder på kometnedslag eller en eksplosion.
Men her i Amazonas ses andre spor, som er malet på klippevæggen.
Vi har flere billeder af kometer, men der er især et billede,
hvor man ser en komet, der vender opad.
Halen vender nedad, og kernen opad.
Over kometbilledet er der et maleri af solen.
Og det var forbløffende, for normal ser man ikke en komet før efter solnedgang.
De fleste kometer kan let skelnes på deres hale,
De er normalt kun synlige over den nedgående sol.
Det ville være vel umuligt at se en komet under solen ved højlys dag?
Så tænkte jeg: Hvor ser man en komet stige op, inden solnedgang?
Under en solformørkelse.
Så jeg søgte i astronomi-software
og fandt en formørkelse, som fandt sted for 13.027 år siden.
Og der var en komet, som var nær solen.
Hvis der var en solformørkelse, kunne man pludselig se denne komet.
Dens kerne ville vende mod solen.
-Så det er det, vi ser i kunsten? -Det synes at se sådan ud.
Kan dette maleri være beskrivelsen af kometen, som brød sammen
og bombarderede Jorden med fragmenter og udløste Yngre Dryas?
Jeg tror, at fortidens folk fik varsler fra himlen.
De blev opmærksomme på, at noget havde ændret sig på himlen,
og måske malede folket her de første tegn på den kommende undergang.
Timingen passer med den tid, hvor mennesker forlod denne klippe.
Arkæologer gisne jo nødigt, men jeg vil bede dig om det.
Mon Yngre Dryas havde noget at gøre med ophøret af aktivitet her?
Man kan ikke ignorere det, for det sker lige i den tidsperiode.
Hvad er dit personlige syn på dem, der skabte denne kunst?
Hvordan forestiller du dig dem?
De må have været meget modige, sådan at komme til at helt nyt miljø.
De var pionerer.
Men hvordan kom disse pionerer oprindeligt hertil?
I 2015 undersøgte forskere det spørgsmål og kom med en overraskende konklusion.
De opdagede, at visse indfødte Amazonas-stammer
har en bestemt dna-markør til fælles…
…med folk fra den anden side af Stillehavet.
Det, at vi finder det blandt stammer i Amazonas regnskov
og i Papua Ny Guinea, Taiwan og Australien
tyder meget stærkt på, at der var en direkte passage over Stillehavet.
Det er mere overraskende at se, hvor dette dna-signal ikke findes.
Dna-markøren findes ingen steder i Nordamerika.
Hvis Amerika blev befolket via landbroen,
burde vi finde den dna-markør i både Nord- og Sydamerika.
Desuden er dna-markøren meget gammel, mindst 10.000 år gammel.
Ingen burde have kunnet krydse Stillehavet
fra den ene side til den anden for 10.000 eller 11.000 år siden.
Det vender hele historien på hovedet.
Hvis der er et sted, som måske rummer spor af dem, der krydsede Stillehavet…
…er det her.
Jeg er på en af verdens mest afsidesliggende beboede øer
3700 kilometer vest for Sydamerika
og 4200 kilometer øst for Tahiti.
Påskedag 1722 opdagede hollandske opdagelsesrejsende den lille ø.
Isoleret midt i Stillehavet.
De kaldte den Påskeøen.
Det forbløffede dem, at den var beboet
af et folk, der i dag kalder deres hjem for Rapa Nui.
RAPA NUI
Se på stedets geografi.
Øen ligger der bare midt i Stillehavet.
Denne lille plet landjord.
Så det første udsædvanlige er: Hvordan havde folk fundet den ø?
Hvordan endte nogen med at slå sig ned på Påskeøen
Midt ude i det øde Stillehav.
Den fælles dna-markør overbeviser mig om,
at denne ø spiller en nøglerolle i min stræben efter at genskabe historien
om en tabt civilisation fra istiden.
Hvorfor?
På grund af dem her.
Store megalitstatuer der tårner sig op over landskabet.
I dag er Rapa Nui berømt for dem.
Hinsides Stillehavet er flere øer hjemsted for enestående megalitbyggerier.
Men den største koncentration af sådanne monumenter findes her.
Øboerne kalder dem Moai.
Der er over 1.000 af dem
på en fjern stenø, der er mindre end Washington, D.C.
Mange står sammen langs kysten med ansigtet mod øens indre…
…mens andre ligger tilfældigt.
Som om man opgav et stort projekt på halvvejen.
I mine øjne er Påskeøen simpelthen et af de mest betagende steder på kloden.
Moai-statuerne, menneskeskikkelser, der er hugget i den bløde vulkansk klippe.
Vi konfronteres med et mysterium lige der, som kræver en forklaring.
Hvem var billedhuggerne bag de store statuer?
Hvad søgte de at opnå, og hvorfor lagde de så store anstrengelser i det?
De gåder har ikke en endelig løsning. Vi har kun formodninger.
Det hul i vor viden skyldes ødelæggelser, som udefrakommende har forvoldt.
I det 19. århundrede
blev Rapa Nui-folket decimeret voldsomt ved slavejagt og sygdom.
De få, der holdt ud, klarede sig ved at søge tilflugt i lavarør som dette.
Jeg mener, at vi lider af hukommelsestab.
Og det gælder især Påskeøen på grund af dens tragiske historie.
Fra det øjeblik Påskeøen mødte vestlig kultur
ramte katastrofen.
De ældste, der havde bevaret minderne, blev alle ført bort.
Nogle slaver vendte senere tilbage, men medbragte dødelige sygdomme.
Det førte til en næsten total udryddelse af de sidste øboere.
Leo Pakarati er en indfødt dokumentarist,
hvis familie har værnet om Rapa Nuis mundtlige traditioner
i generationer.
Han er meget bevidst om, hvad der gik tabt i de mørke tider med slavejagterne.
Det eneste minde om Påskeøens oprindelse
er det, som overlevede det 19. århundrede.
I et historisk øjeblik var vi kun 111 mennesker på øen.
Det er en stor katastrofe. En kulturel katastrofe.
Det kræver mange folk at bevare viden. Er man kun få, reddes kun lidt viden.
Vi mistede en stor del af vores historie.
Skønt de havde alle odds imod sig,
har Rapa Nui bevaret minder om den lille øs mest spændende mysterium.
Hvad siger traditionerne om Moai?
Det rigtige navn for Moai er "te aringa ora o te Tupuna."
"Vore forfædres levende ansigt." Det er navnet.
Moai repræsenterer en virkelig person.
Og i levende liv var det en vigtig person.
Ifølge Rapa Nuis sagn blev disse vigtige personer udødeliggjort som Moai.
Visse særpræg henviser til deres rang.
Nogle har korte ører, andre lange ører. Hvad betyder det?
Det er vores sociale klasser på øen.
Nogle har tid til lange øreringe.
De har også lange negle. Det viser deres sociale status.
Så de lange fingre er egentlig negle?
De har lange fingre, og nogle Moai har meget lange og buede negle.
Det er umuligt ikke at se paralleller med lignende statuer
fra oldtiden andre steder.
På den indonesiske ø Sulawesi
finder vi 4.000 år gamle megalitfigurer i en bemærkelsesværdig ens positur.
Og med ens håndstillinger.
Selv på den anden side af kloden, i Tyrkiet,
ses en statue fra istiden, kendt som Urfa-manden
som står i en lignende stilling med hænderne omkring maven.
En lige så spændende parallel findes også i Tyrkiet.
I de ti tons tunge stensøjler i Göbekli Tepe.
De søjler er 11.600 år gamle.
Kan lighederne mellem disse værker på tværs af tid og rum
være bevis på en fælles forfædrekultur…
…som efterlod en arv af idéer, som senere folk gav udtryk?
Der er ingen kilder, som forklarer oprindelsen af de værker.
Ifølge Rapa Nuis mundtlige tradition er Moai, udover at være mindesmærker,
i stand til kanalisere hellig kraft fra deres forfædre.
En energi kendt som mana.
-Fortæl mig mere om mana. -Mana er meget vigtig. Mana er energi.
Alle har mana. Alle sten, alle elementer i universet har mana.
Så Moai rummer mana?
Når nogen i ens familie døde fik man lavet en Moai i den hensigt,
at sjælen, manaen, ånden fra denne person trænger ind Moai.
Interessant nok begynder den mana først at flyde,
når ens Moai er sat på plads og fuldført.
I det øjeblik, at Moai stod sikker på soklen,
skar te Puna, forfædrene, hullerne til øjnene.
Senere anbragte de koraller som det hvide i øjnene.
Og nogle gange obsidian eller andre sten som pupiller.
Så er det ikke bare en Moai,
men Aringa ora o te Tupuna. Forfædrenes Levende Ansigt.
-Når den har øjne? -Ja.
Fra soklen, Ahu, kigger Moai mod byen og beskytter familien.
Det er Moais funktion.
Moai er tydeligvis dybt hellige for Rapa Nui-folket.
Men betyder det, at de har udskåret dem?
Eller var Moai her allerede?
Så må vi ændre på tidsregningen…
…for bosættelsen af Rapa Nui.
Lad os overveje et alternativt scenarie
hvor den først blev udforsket af en lille gruppe dygtige navigatører.
Længere tilbage i historien, end man nu mener.
Takket være genetiske prøver ved vi nu, at Rapa Nui-folket…
…nedstammer fra de store, gamle navigatører, polynesierne.
Polynesierne var fantastiske navigatører og søfarende
og bosatte sig rundt om i Stillehavet
under den polynesiske ekspansion for 3.000 år siden.
Kulstof-14-datering af de ældste menneskelige bosættelser tyder på,
at Rapa Nui var en af de sidste øer, de nåede frem til for 1.100 år siden.
En ny undersøgelse hævder, at de først ankom meget senere.
For 800 år siden eller mindre.
Men fragmenter fra en anden historie,
som modsiger den arkæologiske tidslinje, er blevet holdt i live her.
Jeg har fået lov at overvære fejring af den.
De mundtlige traditioner taler om et oprindeligt hjemland kaldet Hiva,
en stor ø, som blev oversvømmet, så deres forfædre måtte flygte.
I den beretning blev den store konge af Hiva, Hutu Matu'a,
advaret om, at hans ø-nation ville blive ramt af en vandflod
og forsvinde for evigt.
Ledet af dette syn sendte han syv udvalgte mænd af sted i havgående kanoer
med kurs mod solopgangen for at søge efter et nyt hjem.
Efter flere uger på havet ankom de sikkert til øen Rapa Nui,
hvor de senere blev genforenet med Hutu Matu'a og hundredvis af hans folk
for at genoprette deres civilisation.
Vi hører om en oversvømmelse og en ekspedition.
Vi må spørge: "Har det fundet sted?"
Man skal tilbage til sidste istids ophør
for at finde en oversvømmelse, som kunne drukne et helt land.
Navnet på den sunkne ø, Hiva, betyder, på Rapa Nuis sprog, "det fjerne land".
Det antyder, at det ikke var et land, polynesierne kendte til.
Men ankomsten af en gruppe på syv efter en tid med store omvæltninger
er en tradition, vi møder overalt i oldtidens verden
fra Mesopotamiens Apkallu
til Egyptens syv vismænd
og Indiens syv rishier.
Sådanne traditioner taler ofte om en lille gruppe overlevende,
som ankommer til et fjernt land for at genstarte civilisationen.
Tilfældigt? Kan de oprindelseshistorier være minder om virkelige begivenheder
som blev oplevet af mange oldtidskulturer?
Det afgørende er, at legenden om Hotu Matu'a og Hiva ikke rummer en dato.
Det får mig til at tænke over, hvornår Påskeøen først blev befolket.
Jeg bestrider ikke den polynesiske ekspansion.
Jeg bestrider ikke, at befolkningen på Påskeøen i dag er polynesisk.
Men blev den mon befolket tidligere?
Desværre kan Moai ikke selv besvare spørgsmålet.
De karakteristiske Moai er skåret ud i en blød stenart kaldet tuf,
en vulkansk aske omdannet til sten. De kan ikke dateres i sig selv.
I mangel af klare beviser på, hvornår statuerne blev udskåret…
…daterede arkæologer det organiske stof,
som er indlejret i Ahu-soklerne, hvor mange Moai står.
For eksempel
så er Ahu Nau Nau blevet dateret til en alder mellem 400 og 900 år.
Så historikere mener, at det var der, at øboerne begyndte at skære Moai'erne.
Men hvis det var sandt,
vil det sige, at efter at have levet primitivt i nogle århundreder…
…kastede Rapa Nui-folket sig pludselig over dette kæmpeprojekt.
Og det fortsatte, indtil få årtier før europæerne ankom.
Mange af soklerne er grove i udformningen sammenlignet med statuerne.
Så vi må spørge: Er soklerne og statuerne lige gamle?
Eller kan statuerne være blevet genrejst af senere tilkomne til Påskeøen,
så vi får en forkert opfattelse af statuernes alder baseret på soklerne?
Gennem historien har vi set,
at mange genstande af stor kulturel værdi senere er blevet sat i nye sammenhænge.
Venedigs fire tetrarker på Markuskirken
blev faktisk udskåret i Konstantinopel, 900 år før de blev indsat her.
Og renæssancespringvandet foran Roms Pantheon er ikke nær så gammelt
som den egyptiske obelisk, den bærer.
Mange store statuer er blevet flyttet og anbragt nye steder.
Vi må være åbne for den mulighed, at statuerne allerede var der,
da de første polynesiere ankom.
At de blev adopteret af de nye bosættere og inkorporeret i deres kultur.
Ahu Nau Nau understøtter den tanke.
Den anvender et andet Moai-hoved, der er svært forvitret,
som en grundsten i selve soklen.
Endnu et fingerpeg om, at Moai kan være meget ældre end før antaget,
findes ved den udslukte vulkan, hvor alle megalitterne blev brudt og udformet.
Her i øens sydøstlige hjørne ligger en udslukt vulkan, Rano Raraku.
Den er et dramatisk vartegn.
Og på dens skråninger ses resterne af hundredvis af delvist færdige Moai.
Det er et af verdens mest mystiske steder.
400 Moai er spredt rundt om vulkanen…
…mere eller mindre fuldførte.
Mange titter kun op af jorden, mens kroppen er begravet i aflejringer.
Disse aflejringer kan stamme fra jordskred, mudderskred eller tsunamier.
Men selvom nogle hælder lidt, står de fleste statuer oprejst.
De er ikke væltet, som man ville vente, hvis noget sådant var årsagen.
Hvad er der sket her?
I århundreder skjulte aflejringerne beviserne.
Men i 1914 begyndte arkæologer at foretage udgravninger.
Som dette billede viser, består nogle Moai af mere end bare hoved og skuldre.
Hele torsoen er begravet i bjergsiden.
Det fund blev først afsløret for hele verden i 1950'erne
af den berømte etnograf Thor Heyerdahl.
Thor Heyerdahl var et enestående menneske. Jeg var så heldig at møde ham flere gange.
Han udfordrede gerne konventionen.
Han var overbevist om, at der manglede nogle brikker i vores tidlige historie.
Han søgte at vise os, at langt tilbage i historien
var oldtidens mennesker i stand at udføre noget,
som vi har henlagt til meget senere perioder.
Som nu det her mystiske Moai-byggeprojekt.
Arkæologerne siger, at de sidste Moai blev udhugget 400 år siden.
Men det synes usandsynligt, på sådan en lille ø,
at så store aflejringer kunne være dannet omkring dem på så kort tid.
Ingen af de Moai er begravet bevidst.
Så er der en anden forklaring?
Kan det, vi ser her, være slutresultatet af en aflejringsproces,
som har varet flere årtusinder?
Problemet er dog, at der ikke er tegn på menneskelig beboelse i så lang tid.
Eller er der?
Tekster: Aage Brock