Ove goleme građevine u Amazoniji
govore o golemu ljudskom pothvatu.
Ali koliko ih je?
Što ste našli?
-Vidiš stabla? -Da.
-A sad teren. -Maknut ćemo to.
Opa!
-Opa! -Nevjerojatno.
Profesor Pärssinen i ekipa pronašli su devet novih geoglifa
koji su bili skriveni ispod krošanja džungle.
Ovdje imamo okrugli osmerokut.
Ovaj osmerokut ima oko 100 metara.
-Promjer od 100 metara. -Promjer.
Nevjerojatno. I nitko nije znao da je ondje dok niste došli s LiDAR-om.
Nitko nije znao za ovo.
Da. Nevjerojatno je što ta tehnologija može otkriti.
Pogledajmo ovu zanimljivost gore.
Ova se dva gotovo preklapaju
i čini se da su povezani.
Možda s drugim mjestima.
Ovo je cesta s nasipima s obiju strana.
-Drevna cesta? -Tako je.
Vodi do velikog pravokutnog nasipa.
-Da. -Zapanjujuće.
Ako su ti geoglifi izgrađeni u isto vrijeme kad i drugi u blizini,
ceste upućuju na to da je ovdje cvjetala organizirana civilizacija
prije najmanje 2500 godina.
Postoje dokazi da su možda bili tu
i mnogo duže.
Otkrili smo da su mnoga od tih mjesta nastala
već prije 10 000 godina.
PRIJE 2500 GODINA
Ne možemo biti sigurni gledamo li rekonstrukcije mnogo starijih geoglifa.
Ali znamo da su ljudi bili nazočni na tome području.
I ti dokazi sežu više od 10 000 godina u prošlost
i time dolazimo do kraja posljednjeg ledenog doba.
Koliko god bili stari,
razmjeri gradnje uistinu zapanjuju.
Postavlja se pitanje
koliko bi ljudi trebalo za ovo.
Govorimo o stotinama tisuća.
Da. Doslovce stotine tisuća stanovnika.
Nevjerojatno.
Profesor Pärsinnen ne želi reći
da su svi ti ljudi gradili geoglife.
Ali tolika populacija morala je dugo postojati ovdje
kako bi se pobrinula za potrebnu radnu snagu i uzdržavala je.
Par stotina metara od znanih geoglifa
LiDAR je pronalazio još geoglifa za koje nitko nije ni znao.
Što možemo očekivati da ćemo otkriti
zađemo li stotinama kilometara u gustu prašumu?
Ovo je stubokom promijenilo naše razumijevanje Amazonije.
Imamo posla s golemim fenomenom
koji mora promijeniti povijest Amerika,
ali i povijest svijeta.
DREVNA APOKALIPSA AMERIKE
DRUGO POGLAVLJE
Ne možemo ni početi pričati priču o Amerikama
dok znatno ne upotpunimo znanje o tome što se događalo u Amazoniji,
ne prije 1000 godina, nego prije 10 000, 20 000, prije 30 000 godina.
Moramo se vraćati.
Ne smijemo zatvarati um pred tim mogućnostima.
A tu su i primamljivi dokazi te dublje povijesti
1600 km sjeveroistočno od Acrea.
Došao sam u Nacionalni park Monte Alegre na sjevernoj obali Amazone.
Iako je velik dio Amazonskog bazena ravan i okružen stablima,
ovdje se prepoznatljivi stjenoviti izdanci izdižu ponad krošanja.
Arheolog i antropolog dr. Christopher Davis
godinama istražuje otkriće koje će možebitno promijeniti povijest,
visoko na jednom od ovih grebena.
Ovo je Serra do Paituna.
Brdo ponad crnovodnog jezera,
visoka stjenovita litica ukrašena
nizom naizgled drevnih naslikanih prizora.
Hvala što me vodite.
Očito, okružuje nas ova nevjerojatna umjetnost.
Što vas je ponukalo na ovu istragu i istraživanje?
Počeo sam se baviti arheologijom kao apsolvent.
Nisam znao da u Amerikama postoje slike na stijenama.
To me oduševilo.
Te su slike poznate kao piktogrami.
Neki su vrlo jednostavni.
Možda zmija koja gmiže preko stijene.
Drugi prikazuju složenije geometrijske uzorke.
Ključno je pitanje kad su ove slike naslikane.
Umjetnine nije moguće datirati.
Dr. Davis i njegova ekipa traže druge dokaze.
Na temelju čega određujete starost?
Prema iskopinama ovdje iza.
Komadi pougljenog drva, uglavnom palme, pougljene sjemenke.
Pronašli smo i tragove požara.
Rezultati su bili zaista neočekivani.
Prema radiokarbonskom datiranju
najstariji datumi koje imamo sežu oko 13 200 godina u prošlost.
Fascinantno.
SADAŠNJOST
Datirane više od 13 000 godina u prošlost,
PRIJE 13 200 GODINA
gledamo neke od najstarijih umjetnina bilo gdje u Amerikama.
Umjetnine nastale tijekom posljednjeg ledenog doba.
A autori su, kako tvrde, ljudi koji su se iznenada pojavili ovdje,
duboko u divljini Amazone.
Zamislite, prije više tisuća godina
bile bi svjetlije, živopisnije.
Slike su naslikane crvenim i žutim okerom
i čini se da su dodatno obrađene da potraju.
Izvodio sam pokuse, samo sam okerom
crtao po stijeni
i lako se ispere.
Nešto ga učvršćuje.
Da, neka tvar, i to jako dobra.
Mislimo da su umiješali smolu stabala,
a smola se oblikuje u nešto nalik jantaru, ali je prozirna.
To sugerira da su oni koji su stvorili te slike
prije svega imali iskustvo u izradi takvih slika.
I razvili su znanje kako da boja ostane postojana.
Apsolutno. Osim toga, to upućuje na pripremu i vrijeme.
Meni su najuvjerljiviji brojni otisci ruku…
taj intimni ljudski kontakt izražen otiscima ruku na kamenu.
Gotovo kao da su dodirivali zid
i preko tog zida dodiruju nas
te šalju poruku u budućnost.
KOLUMBIJA
Još paleolitske umjetnosti pronađeno je u zapadnoj Amazoniji.
Poput složena murala u džunglama Kolumbije,
gdje slike stare 12 600 godina prikazuju ljude
uz nešto što nalikuje bićima iz ledenog doba.
Vidimo svjedočanstvo suživota ljudskih bića
s već odavno izumrlom megafaunom iz ledenog doba.
A istočno od Amazone ove slike još više pomiču datum
do prije više od 25 000 godina.
PRIJE 25 000 GODINA
Što znači da su 2000 godina prije nego što su lovci-sakupljači hodali
White Sandsom Novog Meksika,
drugi ljudi već živjeli u šumama Južne Amerike,
stvarajući ovakvu umjetnost.
I to u velikom broju.
Ovo bi trebalo potaknuti istraživanje
o tome što su ta ljudska bića možda radila u Amerikama
tijekom tih desetaka tisuća godina
kada su arheolozi mislili da ondje uopće nije bilo ljudi.
Na Serra do Paituni dr. Davis siguran je u jedno.
Tko god da su bili i što god da su radili,
ovdašnji slikari odjednom su prestali slikati.
Dakle, prvi ljudi koji su bili na ovome području
stvarali su umjetnost, a prije 12 700 godina
nestali su.
Je li područje u to vrijeme bilo napušteno?
Čini se da jest.
Dugo. Tisućama godina.
Meni je doba prije 12 700 godina vrlo značajno razdoblje.
Uvijek su moguće pogreške s datumima.
Ali to je vrlo blizu početku klimatske anomalije mlađeg drijasa.
Moram se zapitati postoji li veza.
Tada su temperature naglo pale,
a, neočekivano, požari su bjesnili planetom.
More je poraslo.
Možemo čuti odjek ove katastrofalne epohe
u usmenim predajama Amazonije.
Postoje bezbrojni mitovi i legende o drevnoj kataklizmi
koji se još prepričavaju u Amazoni.
I postoji jedan koji mi je osobito intrigantan.
Prema domorodačkom narodu Tiriyó, nebeski su duhovi davno rekli šamanu
da će ubrzo početi strašna poplava,
kazna za ljudsku zloću.
Neki su poslušali njegovo upozorenje i pobjegli na sigurno na planinu Kantani.
Ali većina je stradala u potopu.
Poplava se povukla, ostavljajući preživjele da počnu ispočetka.
To je svjetska tradicija. Postojalo je zlatno doba.
Postojalo je vrijeme kad su ljudi živjeli u skladu jedni s drugima.
Ali nekako su pali sa svojih visokih standarda
i kažnjeni su velikim potopom, globalnim uništenjem
koje ih je zbrisalo s lica Zemlje.
Globalna rasprostranjenost tog zajedničkog mita ne može biti slučajnost.
Vjerujem da su te drevne priče možda naše posljednje preostale uspomene
stvarnih događaja koji su se dogodili diljem svijeta
na kraju ledenog doba,
tijekom razdoblja kataklizmi
koje zovemo Drevnom apokalipsom.
Dokaza je sve više
da je Zemlja prošla kroz područje ostataka kometa.
I prema tom argumentu višestruki udari fragmenata
tih ostataka kometa pokrenuli su klimatsku krizu mlađeg drijasa
prije 12 800 godina.
To je ideja s kojom se stalno susrećemo: hipoteza udara mlađeg drijasa.
I na južnoj i na sjevernoj polutki
znanstvenici su otkrili crne mat slojeve poput ovog
s tragovima nanodijamanata, platine i iridija,
što upućuje na blizak kozmički ili zračni udar.
No ovdje u Amazoniji možda postoje drugi dokazi,
uklesani u ove zidove.
Imamo nekoliko slika kometa,
ali na jednoj je ploči
komet okrenut prema gore.
Rep se spušta. Glava se diže.
Da.
Iznad slike kometa slika je Sunca.
To me zbunjivalo kad sam vidio jer inače ne biste vidjeli komet
dok Sunce ne zađe.
Većinu kometa lako je razlikovati prema njihovim repovima,
obično vidljivima samo iznad zalazećeg Sunca koje se odmiče od njega.
Zasigurno bi bilo nemoguće vidjeti komet ispod Sunca usred bijela dana?
To mi je dalo ideju, kad biste vidjeli komet koji ide prema gore
prije zalaska Sunca?
Možda tijekom pomrčine.
Počeo sam tražiti u astronomskom softveru
i dogodila se pomrčina nalik toj slici prije 13 027 godina.
Da.
I komet je bio blizu Sunca.
Ako je pomrčina zaklonila Sunce,
možda ste mogli vidjeti taj komet
i bio bi okrenut prema Suncu.
To vidimo u umjetninama?
Čini se da to prikazuju.
Je li slika zapis o kometu za koji mnogi vjeruju da se raspao,
izudarao Zemlju otpadom i pokrenuo mlađi drijas?
Drevni su ljudi već bili primali upozorenja s neba.
Postajali su svjesni da se nešto promijenilo na nebu
i možda su slikali prve znakove
apokalipse koja će uslijediti.
To se vrijeme svakako poklapa s onim kad su ljudi napustili ovaj kamenjar.
Arheolozi ne vole nagađati, a zamolit ću vas da nagađate,
mislite li da je mlađi drijas imao veze s prestankom aktivnosti?
Ne možemo to zanemariti
jer se odvija baš u tom razdoblju.
Na osobnoj razini, kako biste opisali
ljude koji su stvorili ovu umjetnost?
Kako ih zamišljate?
Teško je zamisliti koliko hrabar moraš biti
da dođeš u novu sredinu.
Bili su pioniri.
Ali kako su ti pioniri uopće došli ovamo?
G. 2015. znanstvenici koji istražuju upravo to pitanje šokirali su svijet.
Otkrili su da članovi nekih autohtonih amazonskih plemena
dijele specifičan DNK marker
s ljudima s druge strane Tihog oceana.
Činjenica da ga nalazimo u udaljenim plemenima Amazonske prašume
i u Papui Novoj Gvineji, na Tajvanu i u Australiji
uvjerljivo upućuje na to da je došlo do izravnog križanja
preko Tihog oceana.
Još više iznenađuje podatak gdje nema tog DNK signala.
Tog DNK signala nema nigdje u Sjevernoj Americi.
Da su ljudi napučili Amerike isključivo kopnom,
trebali bismo naći taj DNK signal u Sjevernoj Americi
kao i u Južnoj Americi.
Štoviše, DNK signal vrlo je star. Star je najmanje 10 000 godina.
Nitko nije mogao prijeći Tihi ocean
s jedne strane na drugu prije deset ili 11 000 godina.
Takav bi događaj cijelu priču okrenuo naglavce.
Ako postoji ijedno mjesto koje krije tragove
o tome tko je tada prešao Pacifik…
onda je to ovdje.
Došao sam na jedan od najudaljenijih naseljenih otoka,
3700 km zapadno od Južne Amerike
i 4200 km istočno od Tahitija.
Na Uskrs 1722. nizozemski istraživači naletjeli su na komadić zemlje
TIHI OCEAN
izgubljen usred Tihog oceana.
Nazvali su ga Uskršnji otok.
Zapanjili su se kad su otkrili da ga je naselio
narod koji danas svoj dom naziva Rapa Nui.
Pogledajte geografiju.
Samo stoji usred Tihog oceana,
taj malen komad zemlje.
I prvo neobično pitanje o njemu jest
kako su ga ljudi uopće našli.
Kako se itko naselio na Uskršnji otok
u toj prostranoj divljini Tihog oceana?
Taj panpacifički DNK signal uvjerava me
da bi otok mogao odigrati ključnu ulogu u pokušaju da rekonstruiram priču
o izgubljenoj civilizaciji ledenog doba.
Zašto?
Zbog ovoga.
Golemih megalitskih kipova koji strše iznad krajolika…
po kojima je Rapa Nui danas poznat.
Preko Pacifika
na nekoliko se otoka nalaze izvanredne megalitske građevine.
Međutim, najveća koncentracija takvih spomenika nalazi se ovdje.
Otočani ih zovu Moai.
Ima ih više od tisuću
na udaljenoj stijeni manjoj od grada Washingtona.
Mnogi stoje zajedno duž obale, okrenuti prema unutrašnjosti…
dok drugi stoje naizgled nasumično,
kao da je golem projekt napušten na pola puta.
Meni je Uskršnji otok jedno od najčarobnijih mjesta na Zemlji.
Veliki kipovi Moai,
ljudski likovi izrezbareni u mekoj vulkanskoj stijeni,
suočavaju nas sa zagonetkom
koju treba objasniti.
Tko su bili kipari koji su izradili goleme kipove?
Što su htjeli postići
i zašto su uložili tako silne napore da to postignu?
Za te zagonetke nema konačnog rješenja,
samo nagađanja.
Ta rupa u našem znanju uglavnom postoji zbog razaranja
koje su nanijeli autsajderi.
Tijekom 19. stoljeća
narod Rapa Nuija desetkovali su
otimači robova te bolesti.
Preživjeli su opstali
sklanjajući se u podzemne vulkanske tunele poput ovoga.
Često kažem da smo vrsta s amnezijom,
a to osobito vrijedi za Uskršnji otok zbog njegove tragične povijesti.
Jer od trenutka kad se Uskršnji otok susreo sa zapadnjačkom kulturom,
počinje katastrofa.
Stariji ljudi, koji su očuvali uspomene, odvedeni su.
Neki su robovi poslije repatrirani,
no sa sobom su donijeli smrtonosne bolesti,
što je posljedično gotovo izbrisalo preostale otočane.
Leo Pakarati domorodački je dokumentarist
čija je obitelj pomno čuvala usmenu predaju Rapa Nuija,
generacijama.
Bolno je svjestan svega što je izgubljeno
u tim mračnim vremenima otimanja robova.
Jedina sačuvana uspomena o podrijetlu Uskršnjeg otoka
sjećanje je koje je preživjelo 19. stoljeće.
U povijesnom trenutku na otoku nas je bilo samo 111.
To je velika katastrofa.
To je i kulturna katastrofa
jer trebate mnogo ljudi da očuvaju znanje.
Malo ljudi, malo znanja.
Izgubili smo golem dio povijesti.
Pa ipak, unatoč nepovoljnim izgledima,
Rapa Nui imaju sjećanja
povezana s najintrigantnijim misterijem ovog otoka.
Recite mi što stara predaja kaže o Moaijima.
Pravo je ime Moaija „te aringa ora o te Tupuna”.
„Živo lice naših predaka.”
To je ime.
Poenta je u tome da Moai predstavlja stvarnu osobu.
A za života ta je osoba bila posebna, važna.
Prema predaji Rapa Nuija,
ti važni preci ovjekovječeni su u Moaijima
s karakterističnim crtama povezanima s položajem.
Neki Moaiji imaju kratke uši.
Neki imaju dugačke uši. Zašto?
Zbog različitih društvenih klasa na otoku.
Neki ljudi imaju vremena za dugačke naušnice.
Imaju i dugačke nokte. To je obilježje društvene klase.
Ti dugački prsti na Moaiju zapravo su nokti?
Imaju dugačke prste,
a neki Moaiji imaju dugačke i zakrivljene nokte.
Nemoguće mi je izbjeći povlačenje paralela sa sličnim kipovima
davne antike pronađenima drugdje.
Na indonezijskom otoku Sulawesiju
nalazimo megalitske figure stare 4000 g. u nevjerojatno sličnu položaju
i sa sličnim položajem ruku.
Čak i na drugom kraju svijeta, u Turskoj,
kip poznat kao Čovjek iz Urfe koji potječe iz ledenog doba
zauzima sličan položaj, ruke mu počivaju na trbuhu.
Pronađena je jednako intrigantna paralela, također u Turskoj,
u megalitskim stupovima od deset tona iz Göbekli Tepea.
Ti su stupovi stari 11 600 godina.
Mogu li sličnosti u dizajnu kroz vrijeme i prostor
biti dokaz kulture zajedničkih predaka,
ostavljajući u baštinu ideje kojima su se kasniji narodi izražavali?
Ne postoje zapisi koji bi objasnili podrijetlo takvih slika.
Ali prema usmenoj predaji Rapa Nuija,
Moaiji, osim što su megalitski spomenici,
kanaliziraju svetu duhovnu moć svojih predaka,
energiju poznatu kao mana.
Pričajte mi o mani.
Mana je vrlo važna.
Mana je energija.
Svi ljudi imaju manu.
Bilo koji kamen, bilo koji element u svemiru ima manu.
Moaiji su prepuni mane?
Da. Kad osoba umre, obitelj naruči Moai s namjerom
da duša, mana, duh te osobe uđe u Moai.
No zanimljivo je da ta mana počne teći
tek nakon što ispravno postave Moaije i dovrše ih.
U ovom trenutku Moai je siguran na postolju,
a te Puna, preci, najprije su izdubili rupe za oči,
a naknadno su dodavali koralje za bjeloočnice,
a katkad i opsidijan ili drugo kamenje za oči.
U tom trenutku to više nije Moai.
Sad je Aringa ora o te Tupuna. Živo lice naših predaka.
-Kad dobije oči? -Oči.
A s postolja, s Ahua,
Moaiji gledaju prema gradu i štite obitelj.
To je svrha Moaija.
Jasno je da su Moaiji duboko sveti narodu Rapa Nui.
Ali znači li to da su ih oni izvorno isklesali?
Ili su možda Moaiji već bili ovdje?
Ako je tako, moramo preispitati vremenski slijed
naseljavanja Rapa Nuija.
Razmotrimo alternativni scenarij
u kojem ga je prva istražila mala skupina
vrlo naprednih navigatora,
mnogo dalje u prapovijesti nego što sada mislimo.
Prema genetskom testiranju
znamo da narod Rapa Nui
potječe od slavnih drevnih moreplovaca,
Polinežana.
Polinežani su bili fantastično napredni nautičari i moreplovci
i naselili su mnoge dijelove Pacifika
tijekom polinezijske ekspanzije prije otprilike 3000 godina.
Ugljično datiranje najstarijih ovdašnjih ljudskih naselja sugerira
da je Rapa Nui jedan od posljednjih otoka koje su dosegnuli prije oko 1100 godina.
Prema novoj studiji
prvi su ljudi stigli čak i poslije,
prije samo 800 godina ili manje.
A ipak, fragmenti drukčije, ranije priče o podrijetlu
proturječe arheološkom vremenskom slijedu,
a ovdje ih održavaju živima.
Čast mi je svjedočiti slavlju toga.
Usmena predaja govori o pradomovini zvanoj Hiva,
velikom otoku koji je uništila poplava koja je natjerala njihove pretke u bijeg.
Prema toj predaji, veliki kralj Hive, Hutu Matu'a,
upozoren je da će njegova otočna nacija doživjeti užasnu poplavu
i zauvijek biti potopljena.
Vođen tom vizijom
poslao je sedmoricu odabranih muškaraca u kanuima
prema izlazećem suncu u potrazi za novim domom.
Nakon više tjedana na moru sigurno su pristali na otok Rapa Nui,
gdje su im se poslije pridružili Hutu Matu'a i stotine njegovih ljudi
kako bi opet uspostavili civilizaciju.
Imamo tradiciju velike poplave i istraživanja
te se moramo zapitati: „Je li se to dogodilo?”
Moramo se vratiti do kraja ledenog doba
da dođemo do poplave koja bi potopila cijelu zemlju.
Ime tog potopljenog otoka, Hiva,
na jeziku Rapa Nuija znači daleka zemlja,
što sugerira da to nije bila zemlja s kojom su Polinežani bili upoznati.
Ali dolazak sedmorice morem nakon velike kataklizme
tradicija je koju viđamo u cijelom drevnom svijetu,
od Apkallua u Mezopotamiji
do sedmorice egipatskih mudraca
EGIPAT
i sedam indijskih rišija.
INDIJA
Takve tradicije često govore o maloj skupini preživjelih
koja stiže u daleku zemlju u vrijeme previranja
s misijom ponovnog pokretanja civilizacije.
Slučajnost? Mogu li te priče o podrijetlu biti sjećanja na stvarne događaje
koje su iskusile mnoge drevne kulture diljem svijeta?
Najvažnije od svega, legenda o Hotu Matu'i i Hivi ne uključuje datum.
Zbog toga sebi postavljam pitanja
o tome kad je Uskršnji otok naseljen.
Ne osporavam polinezijsku ekspanziju.
Ne osporavam da je današnje stanovništvo Uskršnjeg otoka
polinezijska populacija.
No je li otok bio naseljen i prije toga?
Nažalost, ni Moaiji nam ne mogu pomoći odgovoriti na ovo pitanje.
Karakteristični Moai izrezbareni su
od relativno meke vrste stijene zvane pršinac,
a to je okamenjen vulkanski pepeo.
Ne mogu ih datirati same po sebi.
U nedostatku izravnih dokaza
o tome kad su megalitski kipovi isklesani,
arheolozi su se oslanjali na datiranje organske tvari
ugrađene u postolja Ahu na kojima stoje mnogi Moaiji.
Primjerice,
Ahu Nau Nau datiran je između 400 i 900 godina.
Povjesničari vjeruju da su otočani tada počeli klesati Moaije.
Ali ako je to istina,
to znači da nakon nekoliko stoljeća,
živeći jednostavno bez tragova razvijanja potrebnih vještina,
narod Rapa Nui iznenada je pokrenuo taj golemi projekt
koji je trajao do tek nekoliko desetljeća prije dolaska Europljana.
Mnoga su postolja gruba
i oronula u usporedbi s kipovima.
Moramo se zapitati
jesu li postolja iste starosti kao kipovi koji stoje na njima?
Ili je moguće da su kipove ponovno podignuli
došljaci na Uskršnji otok,
dajući nam pogrešnu ideju o tome koliko su stari kipovi
na temelju samih postolja?
Uostalom, kroz povijest
mnogi predmeti velike kulturne vrijednosti naknadno su premješteni i izloženi
u novijem okruženju.
VENECIJA
U Veneciji četiri tetrarha Bazilike svetoga Marka
zapravo su isklesani u Carigradu 900 godina prije nego što su postavljeni.
I renesansna fontana ispred rimskog Panteona nije ni približno stara
kao drevni egipatski obelisk koji podupire.
Mnoge su goleme kipove micali i premještali
na različite položaje.
I trebamo ostati otvoreni prema mogućnosti
da su kipovi možda već bili ondje
kad su stigli prvi Polinežani.
I da su ih ti novi doseljenici prihvatili
i spojili s vlastitom kulturom.
Ovu ideju podupire Ahu Nau Nau
koji koristi glavu drugog Moaija, izrazito trošnu,
kao jedan od komada temelja, recikliranu za ovu svrhu.
Još jedna naznaka da bi Moai mogli biti mnogo stariji nego što se mislilo
mogu se naći na ugaslome vulkanu,
gdje su gotovo svi megaliti iskopani i oblikovani.
Ovdje u jugoistočnom kutu otoka ugasli je vulkan
zvan Rano Raraku.
To je dramatičan element krajolika.
A na padinama su ostaci stotine djelomično dovršenih Moaija.
To je uistinu jedno od najtajnovitijih mjesta na svijetu.
Gotovo 400 Moaija raštrkano je po vulkanu…
u različitim stadijima dovršenosti.
Mnogi samo vire iznad tla,
sa zdepastim torzom duboko u sedimentu.
Ova sedimentacija mogla bi biti posljedica klizišta, blatnih tokova ili čak cunamija.
No iako se možda i naginju, većina kipova stoji uspravno
i nisu nasumično prevrnuti, što bismo očekivali nakon takva događaja.
Što se zapravo ovdje dogodilo?
Stoljećima je sediment skrivao dokaze.
Do 1914. godine, kad su arheolozi počeli s iskopavanjem.
Kao što fotografija pokazuje,
neki su Moaiji mnogo više od samo glave i ramena
i uključuju cijeli trup duboko u brdu,
nalaz koji je svijetu u potpunosti otkrio tek 1950-ih
slavni etnograf Thor Heyerdahl.
Thor Heyerdahl bio je izvanredan čovjek.
Imao sam tu sreću što sam ga sreo više puta.
Osporavao je uvriježena mišljenja.
Bio je uvjeren da neki dijelovi nedostaju
u priči naše prošlosti.
Pokušao nam je pokazati da su duboko u prapovijesti
drevni ljudi bili sposobni za postignuća
koja smo pripisivali znatno kasnijim razdobljima.
Poput tajanstvenog projekta gradnje Moaija.
Arheolozi tvrde
da su posljednji Moaiji isklesani prije četiri stotine godina.
Ali čini se nevjerojatnim, na tako malom otoku,
da se tako golema količina sedimentacije mogla nakupiti
oko njih u tako kratkom vremenu.
Ni na jednome od Moaija nema dokaza namjerna zakapanja.
Postoji li drugo objašnjenje?
Je li moguće da je to krajnji rezultat
procesa sedimentacije
koja ne bi trajala stotinama, nego tisućama godina?
Problem s tom teorijom?
Nema dokaza o postojanju ljudi u tako dalekoj prošlosti.
Ili ih ipak ima?
Prijevod titlova: Željko Radić