Disse enorme strukturene i Amazonas…
…forteller om en enorm menneskelig innsats.
Men hvor mange fins?
Fortell oss hva du fant.
-Ser du trærne? -Ja.
-Og nå terrenget. -Vi fjerner dem.
Jøss.
-Jøss. -Utrolig.
Professor Pärssinen og teamet har funnet ni nye geoglyfer
som var skjult under jungelen.
Her har vi en rund åttekant.
Denne åttekanten er omtrent 100 meter.
-Hundre meter i diameter. -Diameter.
Utrolig. Og ingen visste om den før du brukte LiDAR-en.
Ingen visste om dette.
Det er utrolig hva denne teknologien kan avsløre.
La oss se på denne interessante delen.
Disse to overlapper nesten hverandre
og ser ut til å være forbundet, kanskje til andre steder.
Dette er en vei med voller på begge sider.
-En urtidsvei? -Ja.
Den fører til den store vollplassen.
-Ja. -Nydelig.
Om disse geoglyfene ble bygd samtidig som de andre i nærheten,
antyder veiene at en organisert sivilisasjon levde her
for minst 2 500 år siden.
Og det fins beviser for at de kan ha vært her mye lenger.
Vi oppdaget at mange av disse stedene ble etablert
for 10 000 år siden.
Vi vet ikke om det er rekonstruksjoner av mye eldre geoglyfer.
Men vi vet at mennesker var i området.
Bevisene går over 10 000 år tilbake i tid
og bringer oss nær slutten av forrige istid.
Uansett hvor gamle de er, er tiltakets omfang virkelig forbløffende.
Da må man lure på hvor mange som må til for å gjøre dette.
Det er snakk om hundretusener.
Bokstavelig talt hundretusener av innbyggere. Fantastisk.
Professor Pärssinen antyder ikke
at alle de menneskene fysisk bygde geoglyfene.
Men en så stor befolkning må ha eksistert her over lengre tid
for å forsørge og støtte den nødvendige arbeidsstyrken.
Noen hundre meter unna kjente geoglyfer
fant vi flere geoglyfer som ingen visste om.
Så hva kan vi forvente å oppdage
om vi drar hundrevis av kilometer inn i den tette regnskogen?
Dette har fullstendig endret vår forståelse av Amazonas.
Dette er et enormt fenomen
som blir nødt til å endre Amerikas historie
og endre verdenshistorien.
OLDTIDENS APOKALYPSE - AMERIKA
KAPITTEL II
Vi kan ikke begynne å fortelle historien om Amerika
før vi har mer fullstendig kunnskap om det som foregikk i Amazonas.
Ikke for 1 000 år siden, men for 10 000, 20 000, 30 000 år siden.
Vi må gå lenger tilbake. Vi må ikke lukke sinnet for mulighetene.
Det fins spennende bevis for den dypere historien
1 600 km nordøst for Acre.
Jeg er i Monte Alegre nasjonalpark
på nordsiden av Amazonas.
Selv om mye av Amazonas er flatt og dekket av trær,
ruver særpregede klipper over løvverket her.
Arkeolog og antropolog dr. Christopher Davis
har brukt mange år på å undersøke en mulig historisk oppdagelse
høyt på en av fjellryggene.
Dette er Serra do Paituna…
…åsen ved innsjøen.
En ruvende klippe utsmykket
med en rekke tilsynelatende urgamle malte bilder.
Takk for at du viste vei.
Vi er åpenbart omringet av denne fantastiske kunsten.
Hva førte deg til denne granskingen og utforskingen?
Jeg begynte med arkeologi på universitet.
Jeg ante ikke at det fantes bergkunst i Amerika.
Så det overrasket meg.
Bildene er kjent som piktogrammer.
Noen er veldig enkle.
Kanskje en slange som glir over steinen.
Andre viser mer komplekse geometriske mønstre.
Det store spørsmålet er: Når ble disse bildene malt?
Selve kunsten kan ikke dateres.
Så dr. Davis og teamet hans så etter andre bevis.
Hva er dateringen basert på for øyeblikket?
Utgravingen vi gjorde bak her.
Det var fragmenter av karbonisert tre, mest palmetre, noen karboniserte frø.
Vi fant spor etter et bål der også.
Resultatene var virkelig uventede.
De eldste dateringene vi fikk fra radiokarbondateringen var 13 200 år.
Fascinerende.
Mer enn 13 000 år gamle
er dette blant de eldste kunstverkene som er funnet noe sted i Amerika.
Kunst skapt under den siste istiden.
Av folk som vi blir fortalt at plutselig dukket opp her,
dypt i Amazonas' villmark.
For tusenvis av år siden var dette mye tydeligere og livligere.
Bildene ble malt med rød og gul oker
og tilsynelatende behandlet for at de skulle vare.
Jeg har gjort eksperimenter der man tar oker og tegner på steinen,
og det vaskes bort.
Så de må ha brukt et veldig bra bindingsmiddel.
Vi tror de blandet den med treharpiks,
og harpiksen blir nesten som rav, men den er gjennomsiktig.
Det antyder at de som skapte maleriene
hadde erfaring med å lage sånne malerier
og utviklet kunnskap om hvordan man bevarer maling.
Absolutt. Og i tillegg viser det forberedelse og tid.
Det mest fengslende for meg er de mange håndavtrykkene…
…den intime menneskelige kontakten uttrykt av håndavtrykkene i bergkunsten.
Det er nesten som om de berørte veggen
og gjennom veggen berørte oss, og sendte en beskjed til fremtiden.
Mer paleolittisk kunst har blitt funnet i vestlige Amazonas.
Som dette intrikate veggmaleriet i Colombia,
der 12 600 år gamle bilder viser mennesker
sammen med skapninger fra istiden.
Vi ser en øyevitneforklaring på menneskers sameksistens
med utdødd megafauna fra istiden.
Og øst for Amazonas skyver disse maleriene dateringen enda lenger tilbake
til for over 25 000 år siden.
Det betyr at 2 000 år før jegere og sankere vandret
i White Sands i New Mexico,
levde andre mennesker allerede i Sør-Amerikas skoger
og skapte kunst som dette.
Og i store antall.
Dette bør åpne for utforsking
av hva de menneskene drev med i Amerika over flere titusen år
når arkeologer ikke trodde at det var noen mennesker der.
På Serra do Paituna er dr. Davis sikker på én ting.
Hvem enn de var og hva enn de gjorde,
sluttet plutselig bergmalerne.
De første som var i denne regionen, var her,
de lagde kunsten, og så for rundt 12 700 år siden
ble de borte.
Ble området forlatt på den tiden?
Det ser sånn ut.
I lang tid. I tusenvis av år.
Det har betydning for meg at det var for 12 700 år siden.
Det er alltid feilmarginer i dateringer.
Men det er veldig nær begynnelsen av yngre dryas-klimaavviket.
Så jeg lurer på om det er forbundet.
På den tiden sank temperaturen plutselig drastisk
mens branner uventet herjet overalt på planeten…
…og havnivået steg.
Vi kan høre ekkoer av denne katastrofale epoken…
…i Amazonas' muntlige tradisjoner.
Det finnes utallige myter og legender om en katastrofe
som fortsatt fortelles overalt i Amazonas.
Det er en jeg synes er særlig interessant.
Ifølge tiriyó-folket fortalte himmelåndene en sjaman for lenge siden
at en fryktelig flom ville slippes løs,
en straff for folkets ondskap.
Enkelte hørte på advarselen og flyktet til toppen av Kantanifjellet.
Men de fleste omkom i syndfloden.
Til slutt trakk vannet seg tilbake, og de overlevende måtte begynne på nytt.
En verdensomspennende tradisjon. En gullalder.
En tid da mennesker levde i harmoni med hverandre.
Men så falt de fra sin høye standard
og ble straffet med en flom, med global ødeleggelse som utryddet dem.
At hele verden kjenner til denne delte myten kan ikke være tilfeldig.
Jeg tror disse historiene kan være våre siste overlevende minner
om virkelige hendelser som skjedde overalt i verden
rundt slutten av istiden.
I en periode med katastrofer som vi har kalt oldtidens apokalypse.
Det fins stadig flere bevis
for at jorden ble truffet av kometrester.
Argumentet er at flere kometfragmenter traff
og startet yngre dryas-klimakatastrofen
for 12 800 år siden.
Det er en idé vi stadig støter på, kalt kometforklaringen på yngre dryas.
Både på den sørlige og nordlige halvkule
har forskere funnet svarte, matte lag som dette.
De har spor av nanodiamanter, platina og iridium,
som tyder på et kosmisk sammenstøt eller en eksplosjon.
Men her i Amazonas kan andre bevis være til stede, risset inn i disse veggene.
Vi har flere bilder av kometer,
men særlig ett panel.
Det er en komet som er vendt oppover.
Halen går ned. Hodet går opp.
Ja.
Over kometbildet er et maleri av solen.
Dette var forbløffende fordi man vanligvis ikke ser en komet
før etter solnedgang.
De fleste kometer gjenkjennes lett av halen
som oftest bare er synlig over solnedgangen, strømmende vekk.
Det er vel umulig å se en komet under solen midt på dagen?
Det fikk meg til å tenke på når man ville sett den med hodet opp
før solen går ned.
Kanskje under en formørkelse.
Så jeg begynte å bruke astronomiprogramvare,
og det var en formørkelse vendt mot bildet for 13 027 år siden.
Akkurat.
Og en komet som var nær solen.
Om det var en solformørkelse,
kunne man kanskje plutselig se kometen,
og da med hodet opp mot solen.
Så det er det vi ser i kunsten?
Kunsten ser ut til å vise det.
Kan maleriet være et bilde av kometen mange mener sprakk,
slapp kometrester ned på jorden og utløste yngre dryas?
Jeg tror oldtidens folk allerede fikk advarsler fra himmelen.
De ble oppmerksomme på at noe hadde forandret seg på himmelen,
og kanskje de malte de første tegnene på apokalypsen
som skulle komme.
Det sammenfaller med da menneskene forlot denne klippen.
Arkeologer liker ikke å spekulere, men det ber jeg deg om.
Tror du yngre dryas hadde noe å gjøre med at aktiviteten opphørte?
Man kan ikke overse det, for det skjer akkurat på den tiden.
Hva er din personlige vurdering av menneskene som skapte denne kunsten?
Hvordan ser du dem for deg?
Det er vanskelig å tenke seg hvor modig man måtte være
for å dra til nye omgivelser.
De var pionerer.
Men hvordan kom pionerene hit i første omgang?
I 2015 slapp forskere på akkurat det spørsmålet en bombe.
De oppdaget at medlemmer av visse stammer fra Amazonas
deler en spesifikk DNA-markør
med folk fra den andre siden av Stillehavet.
Det at vi finner den blant avsidesliggende stammer i Amazonas
og i Papua Ny-Guinea, Taiwan og Australia,
tyder sterkt på at det forekom en direkte kryssing
over Stillehavet.
Det overrasker enda mer hvor man ikke finner DNA-signalet.
DNA-signalet er ikke å finne noe sted i Nord-Amerika.
Hvis hele Amerika ble befolket over land,
burde vi finne et DNA-signal i Nord-Amerika
så vel som i Sør-Amerika.
Dessuten er DNA-signalet veldig gammelt og kan dateres minst 10 000 år tilbake.
Ingen skal ha klart å krysse Stillehavet
fra den ene siden til den andre for 10 000 eller 11 000 år siden.
At det skjedde snur hele historien på hodet.
Om det fins et sted som har informasjon om hvem som krysset Stillehavet…
…er det dette.
Dette er et av verdens mest avsidesliggende øyer…
…3 700 km vest for Sør-Amerika
og 4 200 km øst for Tahiti.
Påskedag i 1722 snublet nederlandske oppdagere over øya…
…fortapt midt i Stillehavet.
Så de kalte den Påskeøya.
Men de ble sjokkert da de oppdaget at den var bebodd
av et folk som i dag kaller hjemmet sitt Rapa Nui.
Bare se på geografien.
Den bare ligger der midt i Stillehavet,
dette lille stykket land.
Det første som er ekstraordinært ved den, er at folk fant den i det hele tatt.
Hvordan endte noen med å bosette seg på Påskeøya
i denne enorme villmarken som er Stillehavet?
Dette Stillehavs-DNA-et har overbevist meg
om at denne øya kan spille en nøkkelrolle i å rekonstruere historien
om en tapt sivilisasjon fra istiden.
Hvorfor?
På grunn av disse.
Digre megalittiske statuer som ruver over landskapet…
…og som Rapa Nui er kjent for i dag.
Flere øyer i Stillehavet er hjem til samlinger av megalittiske strukturer.
Men den største konsentrasjonen av sånne monumenter fins her.
Øyboerne kaller dem moaier.
Det fins over 1 000 av dem…
…på et avsidesliggende berg som er mindre enn Washington, D.C.
Mange står sammen langs kysten, mot innlandet…
…mens andre står tilsynelatende tilfeldig,
som om et enormt prosjekt ble forlatt midtveis.
For meg er Påskeøya et av verdens mest fortryllende steder.
De store moai-statuene,
disse menneskefigurene hogd ut av myk vulkansk stein.
Den konfronterer oss med et mysterium der
som må forklares.
Hvem skulpterte disse kjempestatuene?
Hva prøvde de å oppnå,
og hvorfor jobbet de så hardt for å oppnå det?
Dette er uløste gåter man bare har spekulert i.
Vi vet så lite på grunn av ødeleggelsene utenforstående påførte stedet.
På 1800-tallet
ble Rapa Nui-folket redusert til en liten befolkning
av slavetokter og sykdom.
De få som klamret seg fast, søkte tilflukt i sånne lavatunneler.
Jeg sier ofte at vi har hukommelsestap.
Det er særlig sant på Påskeøya på grunn av dens tragiske historie.
For fra det øyeblikket Påskeøya møtte vestlig kultur,
var det en katastrofe.
De eldre som hadde bevart minnene, ble revet vekk.
Noen slaver kom senere tilbake,
men tok med seg dødelige sykdommer.
Det førte til at de gjenværende nesten ble utslettet.
Leo Pakarati er urfolksdokumentarist
hvis familie nøye har bevart Rapa Nuis muntlige tradisjoner
i generasjoner.
Han er smertelig klar over hva som gikk tapt
i den mørke slavetoktstiden.
Det eneste minnet som er bevart om øyas opphav,
er minnet som overlevde 1800-tallet.
I et historisk øyeblikk er vi bare 111 personer på øya.
En stor katastrofe. En kulturell katastrofe også,
for man trenger mange for å beholde kunnskapen.
Få mennesker, lite kunnskap. Vi mistet en stor del av historien vår.
Og likevel, til tross for disse overveldende oddsene,
har Rapa Nui beholdt minner
om denne lille øyas mest spennende mysterium.
Hva sier tradisjonen om moaiene?
Moaiene heter egentlig "te aringa ora o te Tupuna".
"Våre forfedres levende ansikt."
Det heter de.
Tanken er at moaiene representerer en ekte person.
Denne personen var spesiell, viktig da de levde.
Ifølge Rapa Nui-historien
er moaiene minnesmerker for disse viktige forfedrene
med særegne trekk som viser til deres rang.
Noen av dem har korte ører.
Andre har lange ører. Hvorfor det?
På grunn av de ulike sosiale klassene på øya.
Noen har tid til lange øredobber.
De har lange negler også. Det er en sosial klasseting.
Så de lange fingrene er egentlig negler?
De har lange fingre,
og noen moaier har veldig lange negler og kurver også.
Det er umulig å unngå å se paralleller med lignende statuer
fra oldtiden funnet andre steder.
På den indonesiske øya Sulawesi
finner vi 4 000 år gamle megalittiske figurer
i en utrolig lik stilling
med hender i lignende stillinger.
Selv på andre siden av kloden i Tyrkia
står en statue fra istiden kjent som Urfa-mannen
i en lignende stilling med hendene på magen.
En like spennende parallell fins også i Tyrkia,
i Göbekli Tepes titonns megalittiske søyler.
Disse søylene er 11 600 år gamle.
Kan likhetene mellom designene på tvers av tid og rom
være bevis på en enkelt felles opphavskultur
som etterlot en idéarv som kom til uttrykk hos senere folk?
Ingen nedtegnelser forklarer denne billedbrukens opphav.
Men ifølge Rapa Nuis muntlige tradisjon,
er moaiene, i tillegg til å være megalittiske minnesmerker,
kanaler for hellig åndelig kraft fra forfedrene.
En energi kjent som mana.
Fortell meg mer om mana.
Mana er veldig viktig.
Mana er energien.
Alle har mana.
Alle steiner, alle elementer i universet har mana.
Så moaiene har mana?
Ja. Når folk dør, får familien lagd en moai med den hensikt
at sjelen, manaen, ånden til denne personen går inn i moaien.
Men interessant nok begynner manaen bare å flyte
etter at moaien er satt på plass og fullført ordentlig.
I det øyeblikket moaiene sto trygt på plattformen,
gravde tupunaene, forfedrene, ut hull til øynene først
og satte så inn korall for det hvite
og noen ganger obsidian eller andre steiner for øynene.
Da er det ikke lenger moai,
men Aringa ora o te Tupuna, våre forfedres levende ansikter.
-Når den har øynene? -Øynene.
Og fra plattformen, fra ahuen,
ser moaien mot byen og beskytter familien.
Det er moaienes funksjon.
Moaiene er åpenbart dypt hellige for Rapa Nui.
Men betyr det at de opprinnelig hogde dem ut?
Eller kan moaiene ha vært her allerede?
I så fall må vi revurdere hele tidslinjen
for befolkingen av Rapa Nui.
La oss vurdere et alternativt scenario
der den først ble utforsket av en gruppe sofistikerte navigatører
mye tidligere i forhistorien enn det som nå er akseptert.
Basert på genetisk testing vet vi at Rapa Nui-folket…
…stammer fra de dyktige navigatørene fra oldtiden,
polynesierne.
Polynesierne var utrolig avanserte navigatører og sjøfolk
og befolket mange deler av Stillehavet
under den polynesiske ekspansjonen for rundt 3 000 år siden.
Karbondatering av de eldste bosetningene her tyder på
at Rapa Nui var en av de siste øyene de nådde for rundt 1 100 år siden.
En ny studie foreslår
at de første menneskene kom enda mer nylig,
for bare 800 år siden eller mindre.
Likevel har fragmenter av en tidligere opphavshistorie
som motsier den arkeologiske tidslinjen
blitt holdt i live her.
Jeg er heldig og får se en feiring av den.
Muntlige tradisjoner forteller om et gammelt hjemland kalt Hiva,
en stor øy ødelagt av en global flom som tvang forfedrene deres på flukt.
I denne fortellingen ble Hivas store konge Hotu Matu'a
advart om at hans øynasjon ville utsettes for en fryktelig syndflod
og synke under vann for alltid.
Ledet av en visjon sendte han sju utvalgte menn ut i sjøkanoer…
…mot den stigende solen på jakt etter ett nytt hjem.
Etter flere uker kom de trygt i land på øya Rapa Nui,
der de senere tok imot Hotu Matu'a og hundrevis av hans folk
for å gjenopprette sivilisasjonen.
Vi har en fortelling om en stor flom og en utforskning,
og vi må spørre oss selv: "Fant noe sånt sted?"
Man må tilbake til slutten av forrige istid
for å få den typen flom som kunne oversvømme et helt land.
Navnet på den sunkne øya, Hiva,
betyr på Rapa Nuis språk "fjernt land".
Det tyder på at det ikke var et land polynesierne kjente til.
Men ankomsten til en gruppe på sju fra havet etter en tid med stor katastrofe
er noe det fortelles om overalt i oldtidens verden,
fra apkalluene i Mesopotamia…
…til Egypts sju vismenn
og Indias sju rishier.
De forteller ofte om en liten gruppe overlevende
som ankommer et fjernt land i en kaotisk tid
med et oppdrag om å gjenoppbygge sivilisasjonen.
Tilfeldig? Kan opprinnelseshistoriene være minner om virkelige hendelser
opplevd av mange gamle kulturer verden rundt?
Vesentlig nok nevnes ingen dato i legenden om Hotu Matu'a og Hiva.
Det får meg til stille spørsmål
om når Påskeøya først ble befolket.
Jeg bestrider ikke den polynesiske ekspansjonen.
Jeg bestrider ikke at befolkningen på Påskeøya i dag
er en polynesisk befolkning.
Men kan den ha blitt befolket tidligere?
Dessverre kan ikke moaiene hjelpe oss å besvare spørsmålet.
De karakteristiske moaiene er hogd ut av den myke steinsorten tuff.
En type vulkansk aske som ble til stein.
De kan ikke dateres.
I mangel på direkte bevis for når megalittstatuene ble hogd ut,
daterte arkeologer det organiske materialet
i ahu-plattformene som mange av moaiene står på.
For eksempel
er Ahu Nau Nau datert til å være mellom 400 og 900 år gammel.
Historikere mener det var da øyboerne begynte å hogge ut moaiene.
Men om det var sant,
betyr det at etter noen århundrer
med enkelt liv uten å ha utviklet nødvendige ferdigheter,
begynte folket på Rapa Nui plutselig på dette kjempeprosjektet
som fortsatte frem til noen tiår før europeerne kom.
Mange av plattformene er ganske primitive
sammenlignet med statuene.
Og vi må spørre oss selv
om plattformene er like gamle som statuene som står oppå dem.
Eller er det mulig at statuene ble gjenreist
av senere ankomne til øya,
som gir oss en feil oppfatning av hvor gamle de er
basert på plattformene?
Gjennom historien har tross alt
mange gjenstander av kulturell verdi senere blitt flyttet og stilt ut
i nyere omgivelser.
De fire tetrarkene i Markuskirken i Venezia
ble hogd ut i Konstantinopel 900 år før de ble stilt opp her.
Renessansefontenen foran Romas Pantheon er ikke i nærheten av like gammel
som den egyptiske obelisken den bærer.
Mange av disse statuene ble flyttet rundt og plassert i ulike stillinger.
Jeg synes vi må være åpne for muligheten
for at statuene kan ha vært der da de første polynesierne kom.
Og at de ble adoptert av nybyggerne
og tatt inn i deres kultur.
Ahu Nau Nau støtter denne tanken,
ettersom den bruker et moai-hode, dypt værbitt,
som en av grunnsteinene, resirkulert til dette formålet.
Nok et hint om at moaiene kan være mye eldre enn tidligere antatt,
fins ved den utdødde vulkanen,
der nesten alle megalittene først ble brutt ut og formet.
Her i det sørøstre hjørnet av øya er en utdødd vulkan
kalt Rano Raraku.
Et dramatisk trekk i landskapet.
På skråningene er restene av hundrevis av nesten ferdige moaier.
Det er et av verdens mest mystiske steder.
Nesten 400 moaier er spredt rundt vulkanen…
…i ulike stadier av ferdigstillelse.
Mange kikker bare over bakkenivå
med overkroppen begravd i dype sedimenter.
Denne sedimenteringen kan komme av jordskred, slamstrømmer eller tsunamier.
Men selv om de kanskje lener seg, står de fleste statuene oppreist,
ikke veltet tilfeldig som forventet hvis en slik hendelse var årsaken.
Hva skjedde egentlig her?
I århundrer skjulte sedimentene bevisene.
Frem til 1914, da arkeologer begynte utgravninger.
Som dette bildet viser,
er noen moaier mye mer enn bare hode og skuldre,
og inkluderer hele overkroppen dypt i åssiden.
Et funn verden ikke ble fortalt om før på 1950-tallet
av den berømte etnografen Thor Heyerdahl.
Thor Heyerdahl var bemerkelsesverdig.
Jeg var heldig som møtte ham flere ganger.
Han utfordret folks oppfatninger.
Han var overbevist om at det manglet noen deler
i historien om fortiden vår.
Han prøvde å vise oss at dypt i forhistorien
var mennesker i stand til prestasjoner
som vi som regel har plassert senere i tid.
Som dette mystiske moai-byggeprosjekt.
Arkeologer sier
at de siste moaiene ble skulptert for rundt 400 år siden.
Men det virker usannsynlig på en så liten øy
at så store mengder sediment kan ha samlet seg opp
rundt dem på så kort tid.
Ingen av moaiene viser tegn til å ha blitt begravd med vilje.
Fins det en annen forklaring?
Er det mulig at dette er sluttresultatet av en sedimenteringsprosess
som ikke ville tatt hundrevis av år, men tusenvis?
Problemet med den teorien?
Det fins ingen bevis på bebyggelse her så langt tilbake i tid.
Eller gjør det?
Tekst: Kristján J. K. Steinarsson