Aceste construcții enorme din Amazon…
REGIUNEA ACRE, BRAZILIA
dau seamă de o strădanie monumentală.
Dar câte sunt?
Spune-ne ce ai găsit.
- Vedeți copacii? - Da.
- Iar acum terenul. - Acum vedem solul.
Incredibil!
Pärssinen și echipa lui au găsit nouă geoglife noi,
ascunse sub frunzișul junglei.
Aici avem un octogon rotunjit.
Octogonul ăsta are circa 100 m.
- Diametrul? - Da.
Incredibil! Nu se știa că există, până să vii tu cu LiDAR-ul.
Nu știa nimeni.
E nemaipomenit ce poate dezvălui această tehnologie.
Să vedem acest element interesant.
Cele două forme aproape că se suprapun și par să fie conectate.
Poate cu alte situri.
Acesta e un drum, cu dâmburi pe ambele laturi.
- Un drum de demult? - Da.
- Care duce la pătratul mare. - Da.
Uimitor!
Dacă aceste geoglife au fost construite odată cu cele din apropiere,
drumurile sugerează că aici a înflorit o civilizație organizată
acum cel puțin 2.500 de ani.
Dar sunt dovezi că ar fi existat de mai demult.
Am stabilit că multe dintre situri au fost construite
acum 10.000 de ani.
ACUM 2.500 DE ANI
Nu e exclus să fie reconstrucții ale unor geoglife mult mai vechi.
Știm însă că omul era prezent în zonă.
Dovezile ajung până acum 10.000 de ani, foarte aproape de sfârșitul erei glaciare.
Indiferent de vechime, amploarea lucrărilor este uluitoare.
Se pune întrebarea de câți muncitori a fost nevoie.
De sute de mii.
Sute de mii de locuitori.
Uimitor!
Profesorul Pärsinnen nu sugerează că au contribuit toți la munca fizică.
Dar o populație atât de numeroasă trebuie să fi existat pe termen lung,
pentru a întreține și a sprijini forța de muncă necesară.
Aproape de geoglifele cunoscute,
echipa noastră LiDAR a găsit mai multe geoglife ascunse.
Ce ne putem aștepta să descoperim
dacă pătrundem sute de kilometri în pădurea tropicală?
Ni s-a schimbat complet imaginea despre Amazonia.
E un fenomen uriaș,
care schimbă cu necesitate istoria Americilor și a lumii.
ANTICA APOCALIPSĂ: AMERICILE
CAPITOLUL II
Nu putem începe să spunem povestea Americilor
până nu ne întregim cunoștințele despre ce se întâmpla în Amazon,
nu acum 1.000 de ani, ci acum 10.000-30.000 de ani.
Trebuie să mergem și mai în urmă, deschiși la orice posibilitate.
Există probe incitante a acestei istorii profunde
la 1.600 km nord-est de Acre.
Sunt în Parcul Național Monte Alegre, pe malul de nord al Amazonului.
Bazinul Amazonului e în mare parte plat și acoperit cu copaci.
Aici însă, formațiuni stâncoase se înalță deasupra coronamentului.
Christopher Davis, doctor în arheologie și antropologie,
cercetează de câțiva ani o descoperire ce ar putea schimba istoria,
aflată pe un vârf de stâncă.
Acesta este Serra do Paituna,
„dealul lacului cu apă neagră”.
Un țanc impunător,
împodobit cu o sumedenie de imagini pictate, aparent străvechi.
Mulțumesc pentru călăuzire.
Suntem înconjurați de picturi remarcabile.
Cum ai ajuns să le studiezi?
Am făcut un masterat de arheologie.
Habar nu aveam că există artă rupestră în Americi.
Am fost uimit.
Imaginile sunt cunoscute ca pictograme.
Unele sunt foarte simple.
Poate un șarpe care se târăște peste stâncă.
Altele descriu modele geometrice mai complexe.
Marea întrebare este când au fost pictate aceste imagini.
Picturile în sine nu pot fi datate.
Davis și echipa lui au căutat alte probe.
Pe ce bazezi datarea sitului?
Pe săpăturile făcute aici, în spate.
Am găsit cărbuni din lemn de palmier și semințe carbonizate.
Am găsit și urme de foc.
Concluziile au fost neașteptate.
În urma datării cu radiocarbon,
am ajuns în trecut până acum 13.200 de ani.
Fascinant!
PREZENT
Datând de acum peste 13.000 de ani…
ACUM 13.200 DE ANI
aceste realizări artistice sunt printre cele mai vechi din Americi.
Sunt picturi efectuate în timpul ultimei ere glaciare,
de niște oameni care, ni se spune, au apărut din senin aici,
în inima naturii amazoniene.
Acum mii de ani, culorile erau mult mai aprinse, mai vii.
Imaginile au fost pictate cu ocru roșu și galben,
și aparent tratate pentru a nu se șterge.
Am făcut teste, desenând cu ocru pe perete.
- Se șterge. - Deci există un liant.
Da, unul bun.
Credem că au amestecat ocrul cu rășină.
Rășina e ca o ambră transparentă.
Asta sugerează
că cei care au făcut picturile aveau experiență în domeniu
și descoperiseră cum să fixeze pigmentul.
Absolut. Pe lângă asta, arată pregătire și răgaz.
Pe mine mă impresionează mai ales urmele de palmă.
Amprentele rupestre exprimă un contact uman intim.
Pare că, atingând peretele,
oamenii ne atingeau pe noi și trimiteau un mesaj către viitor.
SERRANÍA DE LA LINDOSA, COLUMBIA
S-au găsit picturi paleolitice și în Amazonul de Vest.
Ca această operă complexă din jungla Columbiei.
Imaginile de acum 12.600 de ani înfățișează oameni,
alături de, se pare, animale din era glaciară.
Sunt mărturii ale coexistenței oamenilor cu megafauna glaciară demult dispărută.
SERRA DA CAPIVARA, BRAZILIA
La est de Amazon, aceste picturi trimit și în urmă,
până acum peste 25.000 de ani.
Deci, cu 2.000 de ani înainte ca vânătorii-culegătorii să pășească
pe Nisipurile albe din New Mexico,
oamenii trăiau deja în pădurile din America de Sud,
efectuând asemenea picturi.
Și în număr mare.
Asta ar trebui să conducă la explorarea prezenței umane în Americi
pe durata acestor zeci de mii de ani neacoperite de arheologie.
La Serra do Paituna, Davis este sigur de un fapt.
Oricine erau pictorii și orice făceau,
s-au oprit brusc.
Primii oameni trăitori în această regiune au făcut aceste picturi,
dar au dispărut acum circa 12.700 de ani.
Au părăsit zona?
Așa se pare.
Multă vreme, mii de ani.
Pentru mine, 12.700 înainte de prezent e o dată importantă.
Mereu există marjă de eroare,
dar data e foarte apropiată de începutul anomaliei climatice Dryasul Recent.
Mă întreb dacă există o legătură.
Temperaturile au scăzut drastic.
S-au stârnit din senin incendii pe tot globul.
Nivelul mării a crescut.
Ecouri ale acestor catastrofe se aud…
în tradițiile orale din Amazonia.
Circulă în Amazon o sumedenie de mituri și legende despre un cataclism străvechi.
O poveste mă captivează în mod deosebit.
Potrivit tribului indigen tiriyó, demult, spiritele cerești i-au spus unui șaman
că va veni un potop cumplit,
ca pedeapsă pentru ticăloșia oamenilor.
Unii au ascultat avertismentul și s-au refugiat pe muntele Kantani.
Dar cei mai mulți au pierit.
În cele in urmă, apele s-au retras, cei rămași luând viața de la capăt.
Există mitul universal al unei epoci de aur.
Cândva, oamenii trăiau în armonie.
Dar au căzut din starea de grație
și au fost pedepsiți cu un potop, cu un dezastru planetar,
care i-a șters de pe fața pământului.
Răspândirea globală a acestui mit comun nu poate fi o coincidență.
Aceste povești de demult ar putea fi amintiri rămase
despre evenimente reale din întreaga lume, petrecute la sfârșitul erei glaciare,
într-o perioadă de cataclisme denumită Apocalipsa antică.
Se adună dovezi că Pământul s-a intersectat cu resturi de cometă.
Ipoteza spune că impactul fragmentelor de cometă
ar fi provocat accidentul climatic al Dryasului Recent
acum 12.800 de ani.
Există o ipoteză des întâlnită, cea a impactului din Dyrasul Recent.
În ambele emisfere, nordică și sudică,
s-au găsit straturi de mată neagră,
cu urme de nanodiamante, platină și iridiu,
trimițând la un impact cosmic sau la o explozie.
În Amazon ar putea exista și alte dovezi, scrijelite pe pereți.
Avem mai multe imagini cu comete,
dar într-un cadru
cometa e orientată în sus.
Coada e în jos, capul e în sus.
Da.
Deasupra cometei este reprezentat soarele.
Asta m-a nedumerit prima dată. De regulă, cometa se vede după apus.
Majoritatea cometelor se disting ușor după coadă.
De obicei sunt vizibile deasupra soarelui care apune, îndepărtându-se de el.
Nu e imposibil să vezi o cometă sub soare, ziua în amiaza mare?
M-am gândit când ai putea vedea o cometă înălțându-se
înainte să apună soarele.
Poate la eclipsă.
Am folosit un program de astronomie.
S-a produs o eclipsă ca în această imagine acum 13.027 de ani.
Da.
Dacă se afla o cometă în apropierea soarelui,
iar o eclipsă întuneca soarele,
cometa ar fi devenit brusc vizibilă
și ar fi fost cu capul în sus, spre soare.
Asta vedem pe perete?
Așa se pare.
Să fie reprezentată cometa care, se crede, s-a desprins în bucăți,
fragmente din ea izbind Pământul și declanșând Dryasul Recent?
Oamenii de odinioară primeau avertismente din cer.
Deveneau conștienți că s-a schimbat ceva în tării.
Poate desenau primele semne ale apocalipsei ce avea să vină.
Data coincide cu plecarea oamenilor de pe acest afloriment stâncos.
Arheologilor nu le place să speculeze.
Totuși, a avut Dyrasul Recent legătură cu încetarea activității?
Nu se poate ignora, clar.
Are loc chiar în acea perioadă.
La nivel personal, cum îți reprezinți autorii acestor desene?
Cum îi vezi în imaginație?
E greu de imaginat curajul celor care sosesc într-un mediu nou.
Au fost niște pionieri.
Cum au ajuns aici acești pionieri?
În 2015, cercetătorii din domeniu au publicat o descoperire-bombă.
Membrii unor triburi indigene amazoniene
au un marker ADN specific în comun
cu oamenii de dincolo de Pacific.
Existența markerului la triburi izolate din pădurea amazoniană,
ca și în Papua Noua Guinee, Taiwan și Australia,
trimite la concluzia că s-a produs o traversare directă
a Oceanului Pacific.
Mai surprinzătoare e lipsa acestui marker dintr-un anumit loc.
Markerul ADN nu se găsește nicăieri în America de Nord.
Dacă Americile ar fi fost populate doar pe cale terestră,
markerul ADN ar fi trebuit să existe și în America de Nord,
la fel ca în sud.
Mai mult, markerul ADN este foarte vechi, de peste 10.000 de ani.
Se presupune că nimeni nu a putut traversa Pacificul de pe un mal pe altul
acum 10.000-11.000 de ani.
Dacă s-a întâmplat așa, atunci se schimbă povestea.
Dacă vreun loc ar putea oferi indicii despre cine putea traversa Pacificul…
acesta este.
Mă aflu pe una dintre cele mai izolate insule locuite,
la 3.700 km vest de America de Sud
și la 4.200 km est de Tahiti.
În Duminica Paștelui din anul 1722,
exploratorii olandezi au dat peste o fâșie de uscat
pierdută în mijlocul Oceanului Pacific.
Au botezat-o Insula Paștelui.
S-au mirat mult descoperind că era locuită
de un neam care azi își numește țara Rapa Nui.
Gândiți-vă la geografie.
Se ițește din mijlocul Oceanului Pacific
un punctișor de uscat.
Primul lucrul extraordinar este
cum l-au găsit oamenii.
Cum a ajuns cineva să se stabilească pe Insula Paștelui
în vasta pustietate a Oceanului Pacific?
Markerul ADN panpacific mă convinge că insula ar putea juca un rol-cheie
în reconstruirea poveștii civilizației pierdute din era glaciară.
De ce?
Iată de ce!
Statui megalitice care domină peisajul.
Ele au adus faimă insulei.
Mai multe insule din Pacific găzduiesc serii remarcabile de megaliți.
Totuși, cea mai mare concentrație de asemenea monumente se află aici.
Pascuanii le numesc moai.
Sunt peste o mie…
pe o stâncă izolată, mai mică decât orașul Washington.
Multe sunt grupate de-a lungul țărmului, privind spre uscat.
Altele par presărate la întâmplare,
de parcă un proiect colosal a fost abandonat la jumătate.
Pentru mine, Insula Paștelui este un loc fermecat.
Marile statui moai,
aceste siluete umane cioplite în rocă vulcanică moale,
ne pun dinainte un mister care se cere explicat.
Cine a sculptat aceste statui gigantice?
Ce voiau să înfăptuiască și de ce au depus atâta efort?
La aceste întrebări s-au oferit până acum doar speculații, nu și soluții definitive.
Această lacună se datorează în mare parte devastării pricinuite de străini.
În secolul XIX,
populația insulei a fost decimată de negustorii de sclavi și de boli.
Puținii scăpați s-au adăpostit în tunelurile săpate de lavă.
Spun adesea că suntem o specie amnezică.
E adevărat mai ales în Insula Paștelui,
din cauza istoriei sale tragice.
Din clipa când insula a luat contact cu cultura occidentală,
s-a declanșat dezastrul.
Bătrânii păstrători ai amintirilor au fost duși în altă parte.
Unii sclavi au fost repatriați mai târziu, dar au adus cu ei boli necruțătoare.
Pascuanii rămași au fost aproape exterminați.
Leo Pakarati e un documentarist indigen,
a cărui familie a transmis din tată în fiu tradițiile orale din Rapa Nui.
Îl doare conștiința pierderilor suferite în vremurile negre ale sclaviei.
Singura amintire despre originile Insulei Paștelui
e cea care a supraviețuit secolului XIX.
La un moment dat mai erau pe insulă 111 oameni.
E un mare dezastru și un dezastru cultural.
E nevoie de mulți oameni ca să perpetuezi știința.
Puțină oameni, puțină știință. Ne-m pierdut mare parte din istorie.
Totuși, în ciuda șanselor minuscule,
pascuanii au păstrat amintiri despre cel mai incitant mister al insulei.
Ce spune vechea tradiție despre moai?
Adevăratul nume purtat de moai e „te aringa ora o te tupuna”.
„Chipul viu al strămoșilor noștri.”
Așa se cheamă.
Ideea este că statuile reprezintă persoane reale.
Persoane speciale, foarte importante în timpul vieții.
Potrivit credințelor pascuane,
acești străbuni importanți erau imortalizați în moai,
având trăsături distinctive date de rang.
Unele moai au urechi scurte, altele, urechi lungi. De ce?
Există mai multe clase sociale pe insulă.
Unii au timp să poarte cercei lungi.
Au și unghiile lungi. E un însemn al clasei sociale.
Degetele acelea lungi sunt de fapt unghii?
Sunt degete, dar unele moai au și unghii foarte lungi, încârligate.
Nu pot evita asemănarea cu alte statui antice de aiurea.
Pe insula indoneziană Sulawesi, găsim statui megalitice vechi de 4.000 de ani,
într-o postură remarcabil de similară, cu mâinile poziționate la fel.
Chiar și în cealaltă parte a lumii, în Turcia,
statuia Omul din Urfa, din era glaciară,
prezintă o postură asemănătoare, cu mâinile petrecute peste burtă.
O asemănare la fel de curioasă se observă tot Turcia,
la stâlpii megalitici de zece tone de la Göbekli Tepe.
Stâlpii au 11.600 de ani.
Să fie asemănările acestor monumente peste spațiu și timp
dovada unei culturi ancestrale comune,
care a lăsat moștenire urmașilor idei vrednice de exprimare?
Nu există documente care să explice originile acestor imagini.
Dar, conform tradiției orale de pe Rapa Nui,
moai nu sunt doar monumente megalitice,
ci canalizează puterea spirituală sacră a strămoșilor,
energia numită mana.
Mai spune-mi despre mana.
Mana e foarte importantă. Este energia.
Toți oamenii au mana.
Orice piatră, orice element din univers are mana.
Deci moai sunt învestite cu mana?
Da. La moartea unui om, rudele pun să se cioplească o moai,
cu intenția ca sufletul, mana, spiritul persoanei să intre în moai.
Interesant, mana începe să circule
doar după ce statuia e așezată la locul ei și finalizată corespunzător.
Când statuia e amplasată pe platformă,
tupuna, strămoșii, scobesc întâi găvanele,
în care pun globi oculari din coral,
uneori cu pupile din obsidian sau alte pietre.
De acum nu mai e moai,
ci aringa ora o te tupuna, chipul viu al strămoșilor.
- De când capătă ochi? - Da.
De pe platformă, de pe ahu, moai privesc spre sat și ocrotesc familia.
Ăsta e rolul lor.
Statuile moai sunt sacre pentru pascuani.
Să însemne că ei le-au sculptat?
Nu cumva erau deja aici?
Atunci ar trebui rescrisă cronologia
populării insulei.
Să luăm în calcul un alt scenariu,
în care insula a fost explorată întâi de un mic grup de navigatori iscusiți,
cu mult mai devreme decât se acceptă în prezent.
Pe baza testelor genetice,
știm că pascuanii…
se trag din polinezieni, strașnicii navigatori de demult.
Polinezienii erau marinari excelenți.
Au colonizat multe insule din Pacific
în timpul expansiunii de acum 3.000 de ani.
Datarea cu carbon a primelor așezări dă de înțeles
că Rapa Nui se numără printre ultimele insule colonizate,
acum 1.100 de ani.
Un nou studiu avansează ideea că primii oameni au sosit mai recent,
acum cel mult 800 de ani.
Totuși, fragmente dintr-o poveste mai timpurie a originilor,
ce par să contrazică cronologia arheologilor,
s-au perpetuat aici.
Am cinstea să văd povestea sărbătorită.
Poveștile orale vorbesc despre o patrie primordială numită Hiva,
o insulă mare, nimicită de un potop care i-a alungat pe strămoși.
În această poveste, mărețul rege al Hiva, Hotu Matu'a,
a fost prevenit că asupra insulei se va abate un mare potop
care o va acoperi cu totul.
Călăuzit de o viziune, a trimis șapte bărbați aleși cu canoea,
înspre soare-răsare, în căutarea unei țări noi.
După câteva săptămâni pe mare, au ajuns teferi pe Rapa Nui,
unde li s-au alăturat mai târziu Hotu Matu'a și câteva sute de oameni,
pentru a reclădi civilizația.
Există tradiția potopului și a explorării.
Oare fenomenul a avut loc?
Trebuie mers la sfârșitul erei glaciare
pentru a găsi un diluviu care să acopere tot uscatul.
Numele insulei scufundate, Hiva,
înseamnă în limba pascuană „pământ îndepărtat”.
Faptul sugerează că polinezienii nu cunoșteau acel pământ.
Dar sosirea pe mare a șapte oameni în urma unui cataclism
e o tradiție întâlnită în toată lumea antică,
de la semizeii apkallu din Mesopotamia,
la cei șapte înțelepți ai Egiptului și cei șapte rishi ai Indiei.
Asemenea tradiții vorbesc despre o mână de supraviețuitori
care ajung într-un ținut îndepărtat la vreme de haos,
cu misiunea de a reclădi civilizația.
Coincidență?
Să fie poveștile amintirea unor evenimente reale,
trăite de multe culturi antice de pe glob?
În mod crucial, legenda lui Kutu Matu'a și a Hivei nu pomenește un timp.
Mă întreb, așadar, când a fost colonizată prima dată Insula Paștelui.
Nu contest expansiunea polineziană.
Nu contest că populația pascuană de azi e o populație polineziană.
Dar să fi fost colonizată mai timpuriu?
Din păcate, moai însele nu ne oferă un răspuns.
Caracteristicile statui sunt tăiate dintr-o rocă relativ moale numită tuf,
o formă de cenușă vulcanică pietrificată.
Singure, nu pot fi datate.
În lipsa dovezilor directe ale perioadei când au fost ciopliți megaliții,
arheologii au recurs la datarea materiei organice
încastrate în platformele ahu, pe care stau multe dintre moai.
De exemplu,
Ahu Nau Nau a fost plasată acum 400-900 de ani.
Istoricii cred că atunci au început pascuanii să cioplească statuile.
Dar, dacă ar fi așa,
înseamnă că, după câteva secole de trai simplu,
fără urme de dezvoltare a aptitudinilor necesare,
pascuanii s-au apucat brusc de acest proiect mamut,
continuat până înainte cu câteva decenii de venirea europenilor.
Multe platforme sunt executate grosolan în comparație cu statuile.
Trebuie să ne punem întrebarea
dacă platformele au aceeași vârstă ca statuile care stau pe ele.
Sau poate statuile au fost repuse în picioare de cei sosiți mai târziu,
platformele păcălindu-ne în privința vârstei?
În fond, de-a lungul istoriei,
multe obiecte de mare valoare culturală au fost mutate și expuse în alte contexte.
VENEȚIA
În Veneția, monumentul tetrarhilor de la Bazilica San Marco
a fost sculptat de fapt la Constantinopol cu 900 de ani înainte să fie așezat aici.
Iar fântâna renascentistă din fața Panteonului din Roma
e mult mai recentă decât anticul obelisc egiptean din centrul ei.
Multe statui uriașe au fost mutate, duse în alte locuri.
Trebuie să îngăduim posibilitatea
că statuile erau deja acolo la sosirea polinezienilor,
că au fost adoptate de noii coloniști și integrate în propria cultură.
Platforma Ahu Nau Nau sprijină această idee.
Temelia include un cap moai erodat,
reciclat în acest scop.
Alt indiciu că statuile ar putea fi mult mai vechi decât se credea se găsește
la vulcanul stins unde a fost extrasă și cioplită piatra megaliților.
În colțul sud-estic al insulei se află un vulcan stins numit Rano Raraku.
E o formă de relief spectaculoasă.
Pe versanții lui se găsesc vestigiile a sute de moai neterminate.
Este un loc dintre cele mai misterioase.
Aproape 400 de moai sunt răsfirate pe crater…
în varii stadii de desăvârșire.
Multe abia se ițesc din pământ,
având trunchiul mic și gros îngropat în sedimente.
Sedimentarea ar putea fi urmarea alunecărilor de teren,
a noroaielor și chiar a tsunamiurilor.
Dar, deși se înclină, cele mai multe statui rămân drepte,
nu răsturnate la întâmplare ca în urma unor asemenea fenomene.
Deci ce s-a întâmplat aici?
Secole întregi, sedimentele au acoperit dovezile.
Până în 1914, când arheologii au început săpăturile.
După cum se observă în fotografie, unele moai nu sunt doar cap și umeri.
Trunchiul întreg este înfipt bine în coasta dealului.
Descoperirea a fost anunțată în 1950
de faimosul etnograf Thor Heyerdahl.
Thor Heyerdahl a fost un om remarcabil.
Am avut norocul să îl întâlnesc de mai multe ori.
Era dispus să conteste convențiile.
Era convins că lipseau câteva piese din povestea trecutului nostru.
A încercat să ne arate că, în preistoria îndepărtată,
oamenii arhaici erau capabili de realizări
pe care tindem să le atribuim perioadelor mult mai târzii.
Precum acest proiect sculptural misterios.
Arheologii ne spun că ultimele moai au fost sculptate acum 400 de ani.
Dar nu pare plauzibil, ca, pe o insulă atât de mică,
să se producă o sedimentare atât de masivă într-un timp atât de scurt.
Nicio statuie nu prezintă semne de îngropare intenționată.
Să existe o altă explicație?
Să avem dinainte rezultatul unui proces de sedimentare
care să fi luat nu sute de ani, ci mii?
Neajunsul acestei teorii?
Nu există dovezi ale locuirii umane atât de timpurii.
Sau există?
Subtitrarea: Steliana Palade