Celý život
jsem měl
mimořádný talent
vidět naprosto jasně, co je přede mnou.
Když to vidím,
musí to být dosažitelné.
Šlo o to vytvarovat tělo podle vlastní představy.
Ale úplně stejně můžete formovat svou mysl.
Abyste dokázali věci, které všichni považují za nemožné.
A to vám dodá vůli…
Já se vrátím.
…a zbaví pochyb,
že dokážete své vize nejen proměnit v realitu,
ale dokonce své sny překonat.
Měl jsem v sobě zápal dokázat víc.
Mnohem víc.
Kdybych měl Arnolda popsat jedním slovem,
řekl bych, že je to nejvypočítavější člověk, jakého znám.
Je to nejsoutěživější maniak, jakého jsem kdy potkal.
Má obrovské kouzlo.
Když se Arnold objeví na place,
měli byste přidat.
Nemohli jsme spolu být v jedné místnosti.
Porušoval naprosto všechna pravidla.
Arnold věřil, že krize se nesmí promrhat.
Arnold se uměl prodat.
Chápe ironii vesmíru.
Kecy.
1. ČÁST: SPORTOVEC
Dámy a pánové, další soutěžící k nám přijel z Rakouska,
pan Arnold Schwarzenegger.
Přichází 22letý Arnold Schwarzenegger.
Nyní žije v Los Angeles.
Váží téměř 105 kilogramů.
Posiluje několik hodin denně.
Je to jeho život. Je to profesionál.
Když nedělá tohle, cestuje po světě a dělá exhibice
Poslouchejte, jak z něj dav šílí.
A tady ho máme!
Arnold Schwarzenegger z Rakouska.
Porotci hodnotí různá kritéria svalové konstrukce a prezentace.
Na prvním místě se umístil
pan Arnold Schwarzenegger.
A vítězí! Obrovský úspěch pro tohoto mladíka.
Už ve škole jsem měl pocit, že tam nepatřím.
Že patřím jinam.
Nechci žít stejný život, jaký žijí Rakušané,
což znamená,
že do 18 studujete, pak se oženíte a máte děti.
Pracujete, abyste uživili rodinu.
Cítil jsem, že smyslem mého života je mnohem víc.
RAKOUSKO
Vždycky jsem se sem rád vracel.
Pokaždé to tu vidíte z jiného úhlu pohledu.
Jinou optikou.
Bylo pro mě důležité jezdit do Rakouska
propagovat své filmy nebo kulturistiku nebo cokoliv…
Vždycky jsem se vracel do Thalu.
Je dobré udržovat kontakt se svými kořeny, odkud pocházíte.
Thal je překrásné místo.
Dům, kde jsem vyrůstal,
byl obklopen farmami.
Přes ulici jsme měli hrad postavený ve 12. století.
To bylo naše hřiště. Bylo to naprosto překrásné.
Náš dům byl starý.
Byl postaven na začátku 19. století.
V přízemí bydlel polesný.
My jsme měli vrchní patro domu.
Moje matka byla velmi pracovitá.
Aurelia.
Ničeho se neštítila.
Fanaticky milovala čistotu.
Opravdu, dvakrát týdně na kolenou drhla podlahu.
Když jste otevřeli skříňku s utěrkami,
vše bylo perfektně uspořádané.
Dokonalé hrany.
Bum, bum, bum.
Kdyby se toho můj otec jen dotkl,
zešílela by.
Taková to byla fanatička.
Povím, co jsem se v dospívání naučil.
„Musíš makat.“
Můj otec byl velitel obecní policie.
Byl to despota a velmi tvrdý policista.
Nebylo radno si s ním zahrávat.
Táta měl za to, že by v domě měla být disciplína.
Snídani jsme si museli zasloužit.
S bratrem jsme měli dobrý vztah,
ale byli jsme dost soutěživí.
Můj bratr byl o rok starší.
Byl svalnatější, chytřejší.
Ve škole mu to vážně šlo.
Otec nás vedl k poměřování se.
Kdo je rychlejší běžec?
Kdo na Den matek natrhá krásnější květiny?
Řekl: „Dám vám hodinu.“
Když můj bratr přinesl květiny,
otec řekl: „Výborně, Meinharde, skvělá práce.
Arnolde, příští rok to zkusíš znovu.“
Bylo to samé soutěžení. I v takových hloupostech.
Můj otec mi dal tu motivaci a zápal
a taky poselství:
„Ať děláš cokoli, Arnolde,
buď užitečný.“
To, jak jsem vyrůstal, bylo těžké, i když to bylo na krásném venkově.
Ale vyrůstat po válce…
Co to udělá s hlavou, když se vrátíte z války
s posttraumatickým stresovým syndromem,
jako můj otec?
Byl tři dny zavalený pod sutinami domu.
A navíc prohráli válku.
Vraceli se domů v depresi.
Rakousko byla země zlomených mužů.
Myslím, že byly chvíle, kdy to můj otec opravdu nezvládal.
Když nás praštil
nebo když nás seřezal páskem.
Kluka odvedle bil jeho táta taky.
Všichni procházeli tím stejným.
Čím jsem byl starší
a četl jsem o okolním světě za hranicemi Rakouska,
tím víc jsem měl pocit,
že nevyrůstám na správném místě.
Něco bylo špatně.
Vím, že to zní šíleně, ale nějakou dobu
jsem si říkal: „Třeba můj táta není doopravdy můj táta.
Třeba je to americký voják.“
Pátral jsem po tom. „Kde se to ve mně bere?
Ten můj pocit…
že nepatřím do Rakouska.
Že možná patřím do Ameriky. Proč?“
To mě přesvědčilo, že se tam jednou musím dostat.
Že jsem na špatném místě.
„Musím odsud vypadnout.“
Když jsme s bratrem jeli do Štýrského Hradce…
ŠTÝRSKÝ HRADEC
byla to naše první návštěva města.
Po škole jsme se procházeli městem
a šli jsme kolem kina.
Před vchodem byl poutač,
stál na něm chlap s rukama v bok.
Byl jsem jako v transu.
Kdo je to?
Herkules a zajatkyně.
Konečně je tu
s novou a dynamickou osobností.
Reg Park jako Herkules.
Nadlidská síla.
Šel jsem dovnitř a viděl to tělo.
Byl jsem tím tělem tak ohromený, že jsem ho nemohl dostat z hlavy.
Začal mi nabíhat testosteron.
Začal jsem se zajímat se o děvčata.
Začínaly se dít věci.
A pak jsem šel kolem obchodu.
Měli tam různé věci z Ameriky.
Jednou z nich byl americký kulturistický časopis.
Byl v něm ten Reg Park,
co jsem ho viděl v kině.
Byl na obálce.
Uvnitř se psalo o jeho tréninkovém programu.
Vstával v pět ráno. Trénoval.
Pak trénoval podruhé a pak potřetí.
To je ono!
Psali, jak se z něj stal Mr. Universe
a jak ho v Římě objevili pro roli Herkula.
Řekl jsem si: „Panebože. Ten chlap je můj idol.“
Představoval takovou moji metu,
kam chci v životě dospět.
Moje motivace dostat se do Ameriky byla obrovská.
Pokud jste ochotní tomu obětovat čas,
musíte zjistit, co je to vaše,
v čem je váš talent.
V čem jste dobří?
Kulturistika pro mě představovala americký sport.
V posilovně jsem měl skvělý ohlas,
takže jsem věděl, že tímhle směrem chci jít.
Posiloval jsem v našem domě.
Nebyl tam hluk.
Nic.
Mohl jsem přemýšlet, soustředit se
a představovat si, jak se stanu šampionem v kulturistice.
Jak se přestěhuju do Ameriky.
Jak budu hrát ve filmech.
Jak vydělám miliony dolarů.
Jezero Thalersee je kouzelné místo.
Chodíval jsem tam s profesionálními zápasníky,
vzpěrači, kulturisty, zkrátka se svalnatci.
Potkal jsem Mr. Rakousko Kurta Marnula.
Chodil s těma hezkýma holkama
a jezdil ve sporťáku Alfa Romeo.
Přišlo mi to působivé.
Najednou jsem se stal součástí té party.
Byl jsem ten mladej, kterýho se ujali.
Myslím, že od té doby jsem tuhle pospolitost v sobě pěstoval.
A protože jsem ji tak obdivoval, vytvářel jsem ji, kamkoliv jsem šel.
Můj otec to nepodporoval, protože to nebylo obvyklé.
Obvyklé by bylo stát se fotbalistou,
nebo šampionem v lyžování.
Tohle je Rakousko.
Proč proboha vzpírání?
A ještě se u toho na sebe díváš do zrcadla. Co to má znamenat?
To znamená zahleděný do sebe.
Říkal: „Jestli chceš používat svaly, jdi nasekat dřevo.“
A máma vyšilovala.
„Všichni jeho kamarádi
mají…
nad postelí holky.
Můj syn tam nemá ani jednu. Podívejte.
Ani jednu holku. Jen samý nahý, naolejovaný chlapy.
Kde jsme udělali chybu?“
Zpočátku Arnold nebyl vůdce.
Přizpůsobil se nám.
Ale během jednoho roku přibral asi 15 nebo 20 kilo.
Když jste v Arnoldově společnosti,
máte dojem, že všechno je snadné,
že problémy neexistují.
Často za námi chodil můj otec
a viděl Arnoldův potenciál.
Freddy Gerstl, Karlův otec, mě velmi podporoval.
Říkal: „Nestačí mít jen silné svaly,
musíš mít i silnou mysl.“
Tělo nefunguje samo od sebe. Funguje, protože mu dáte směr.
Říkal: „Tohle si zapamatuj.
Můžeš se zranit a se sportem je konec.
Můžeš mít miliony dolarů.
Někdo tě může o všechno okrást a je to pryč.
Jediné, co ti nikdo nemůže vzít, je tvoje mysl.
Tvoje inteligence.
Tvoje mysl, tvoje vůle
je mnohem důležitější než tělo.“
Byl to otec, který byl pravým opakem mého otce.
Můj otec všechno kritizoval,
ale on byl spíš takový ten chápavý otec,
který vám rozuměl a jemně vás navedl správným směrem,
nenutil vás.
Pořád v hlavě slyším ten hlas:
„Chtěj vědět víc.“
Vstoupil jsem do vzpěračského klubu Athletik Union Graz.
Trénovali tam i kluci od jezera.
Konečně jsem mohl trénovat s pravými chlapy.
Trénoval tam i Kurt Marnul.
Ten klub se pro mě stal mekou.
Začal jsem být závislý. Chodil jsem tam každý den.
Když jsem vešel do tělocvičny, byla tam stěna
ze dřeva.
Vzal jsem si křídu
a napsal:
bicepsy,
tricepsy,
prsa,
záda.
Udělal jsem sérii bicepsových zdvihů.
Pak jsem na daný řádek udělal čárku.
Pak jsem přidal další čárku a další a další.
Pak další cvik.
Rozpažování na lavici.
Věděl jsem tak, když jsem dokončil 20 sérií konkrétního cviku.
Po třech hodinách tréninku byla ta stěna plná sérií, které jsem dělal,
abych dosáhl svého cíle.
VĚK 16
V kulturistice se konala tak jedna nebo dvě akce ročně.
Někdy probíhalo v jeden den více soutěží.
Třeba Mr. Steíermark, což znamená Mr. Štýrsko.
Pak byla soutěž Mr. Herkules,
tu vyhrál obvykle ten nejsvalnatější.
Najali místní kapelu, která v té době frčela.
Pozvali tam ženy z exotických krajin,
aby kulturistika získala lepší pověst.
Pak byla soutěž Mr. Rakousko,
což je samozřejmě národní šampionát.
MR. RAKOUSKO JUNIOR ŠTÝRSKÝ HRADEC, RAKOUSKO – 1. MÍSTO
Tady jsem trávil spoustu času.
V téhle posteli, v téhle místnosti.
Ležel jsem tady,
přesně takhle.
Jen tak jsem ležel
a snil.
Pak jsem si prohlížel tyhle legendy.
Pak jsem se posadil.
Díval jsem se na Rege Parka, na jeho tělo,
a vzpomněl si na jeho příběh.
Že vyrůstal v anglickém Leedsu.
V podobném továrním městě jako Štýrský Hradec.
Lidé tam tvrdě pracovali.
A říkal jsem si: „Když se odtamtud vypracoval on,
mám šanci se odsud taky vypracovat.“
Pak zvažujete každou příležitost, jak se odsud dostat.
Myslím, že proto jsem narukoval tak brzo.
V Rakousku musí na vojnu každý.
Rozhodl jsem se jít v 18.
Chtěl jsem dokončit vojenskou službu a jít dál,
protože bez splněné vojenské služby jste nedostali pas.
Chtěl jsem do tankové divize a řídit tank.
Říkali, že jsem na to moc vysoký.
Můj otec měl v armádě známé, takže jsem se stal tankistou.
A byl jsem nejdrsnějším tankistou v oddílu.
Během základního výcviku
jsem dostal pozvánku na soutěž ve Stuttgartu v Německu.
Nejlépe stavění muži Evropy v juniorské kategorii.
Když jsem chtěl svolení jet, řekli ne.
Nevěděl jsem, že během základního výcviku, nesmíte odejít.
Stejně jsem jel.
Na pódiu bylo 28 chlapů
a já vyhrál.
NEJLÉPE STAVĚNÝ MUŽ JUNIOR STUTTGART, NĚMECKO – 1. MÍSTO
Viděl jsem svou kariéru před sebou.
Viděl jsem se na pódiu Mr. Universe.
Musel jsem jen vyměnit hlavu Rege Parka za svoji hlavu,
stál jsem tam s trofejí a ukazoval svaly.
A viděl jsem
tisíce lidí…
v hledišti, v sále, jak skandují:
„Arnold!“
Viděl jsem to.
Nebyl to sen.
„Srát na sny. Co budeš dělat se snem?
Potřebuješ jasnou vizi.“
Když si něco opravdu jasně vizualizujete,
věříte, že toho na 100 % dosáhnete.
Můj první dojem byl,
že to je nejpozoruhodnější junior, jakého jsem kdy viděl.
Měl všechno.
Měl na svůj věk neobvyklé charisma.
Pódium bylo jeho.
Už tehdy.
Řekl jsem mu: „Nechceš přijet do Mnichova a dělat u mě v posilovně trenéra?“
Měl jsem být v armádě tři roky.
Musel jsem požádat, aby mě pustili dřív.
Ta pozice, kterou mi nabídli,
abych se stal trenérem v posilovně v Německu, byla lákavá.
Bylo to vlastně jediné řešení,
jak se dostat z Rakouska a o krok blíž k Americe.
Nejlepším kulturistou všech dob se nestanete v Rakousku.
Musíte trénovat s těmi nejlepšími kulturisty
a mekou kulturistiky byla Amerika.
„Musím odsud vypadnout, za každou cenu.“
Nevnímám to ve stylu: „Bože můj.
Já měl ale hroznou výchovu.“
Ne.
To, co jsem v dětství nesnášel, bylo dobré,
protože mě to pohánělo, abych se odtud dostal.
Tak jo, nakrmíme holky.
Lulu, Whiskey!
Trénoval jsem déle než ostatní.
Trpěl jsem, když jsem cestoval do cizích zemí.
Dělal jsem věci, které ostatní nemohli.
Právě díky tomu.
Chceš ho odstrčit?
Nevadilo mi to,
protože to bylo lepší, než odkud jsem přišel.
MNICHOV
Když jsem přijel do Mnichova,
můj přítel Albert Busek mě vyzvedl na nádraží
a já se přestěhoval do posilovny.
Bydlel jsem v malé místnosti.
Moje postel byla asi tak velká jako moje dětská postel.
Měl jsem jen mixér, ve kterém jsem si míchal proteinové nápoje,
a nějaké oblečení. Nic víc.
Zůstal jsem tam aspoň rok.
Takže jsem mohl kdykoliv vyjít z pokoje a trénovat.
Jakou mám z prdele kliku, že bydlím v posilovně?
Vytvořil jsem si tam vlastní rodinu,
což byl Albert Busek
a Franco Columbu, kterého jsem potkal rok před tím ve Stuttgartu.
Byl to skvělý parťák
a jeden z mála Italů, co mluvili německy.
Pochází z Rakouska. Já z Itálie.
Začali jsme spolu trénovat a bavilo nás to.
Od té doby jsem Arnoldův nejlepší přítel.
Spletl jsem to.
Řeknu to znovu.
LONDÝN
Přátelé mi pomohli sehnat peníze na letenku,
abych mohl na soutěž Mr. Universe.
24. ZÁŘÍ 1966 LONDÝN, ANGLIE
Představte si, že pár měsíců předtím jste v armádě.
A teď letíte do Londýna na soutěž Mr. Universe.
Mým cílem bylo umístit se v první šestce.
Ale skončil jsem druhý.
V 19 letech.
Říkal jsem si: „Bože můj.
Jestli jsem druhý
coby kluk z rakouské farmy, co nemá žádné zkušenosti,
příští rok vyhraju!“
Arnold byl tak nadaný, že běžní lidé, fanoušci kulturistiky věděli,
že tohle je budoucnost.
Na soutěži Mr. Universe
byl jedním z porotců muž jménem Wag Bennett.
Řekl mi: „Arnolde, vypadáš fantasticky. Je to naprosto úžasné.“
Zkrátka jako nefalšovaný Brit.
Pozval nás na večeři.
Byl porotce, takže mi to připadalo neuvěřitelné.
Moje angličtina byla tenkrát hrozná.
Pořád jsme se tomu smáli.
Wag mi řekl: „Jestli ještě někdy přijedeš, spi u nás.
Nemusíš spát v hotelu.“
Další rok
Wag soutěž organizoval
a zaplatil mi letenku, abych mohl přijet.
Byl jsem v Londýně u Bennettů doma
na adrese Romford Road 335.
Přesně si to pamatuju.
A najednou vešel Reg Park.
Setkání s Regem Parkem
bylo naprosto výjimečným okamžikem.
Vídáte ho v časopisech.
Vídáte ho ve filmech.
A najednou stojí před vámi.
Zrovna se vrátil z Jižní Afriky a chtěl si zatrénovat.
Tak jsme si zatrénovali.
Pamatuju si, že si ani nesundal svetr.
Bylo zkrátka mimořádné vidět Herkula,
kterého jste znali z filmů, na vlastní oči.
A povídat si s ním. Navíc byl moc milý.
Věděl o mně všechno, protože mu to pověděl Wag Bennett.
Aby mě opravdu motivoval, řekl mi:
„Když vyhraješ Mr. Universe, vezmu tě do Jižní Afriky.
Vezmu tě na exhibice a za každou exhibici ti zaplatím.
Vyděláš si peníze a procestuješ celou zemi.“
Na chyby není prostor.
Musím se stát Mr. Universe roku 1967.
Wag mi řekl: „Musíš trénovat lýtka.
Tvoje bicepsy jsou mnohem větší než lýtka.
Jsou hubená. Je to hrozný nepoměr.
Jestli chceš vyhrát,
tvoje tělo musí být dokonalé, všechno musí být perfektní.“
Konečně se to všechno spojilo.
A vítězem je…
Arnold Schwarzenegger!
Ve dvaceti letech jsem svou vizi proměnil v realitu.
Vyhrál jsem na stejném pódiu jako Reg Park
a dostal jsem přesně tu stejnou trofej jako on.
Bylo to přesně tak, jak jsem si to představoval.
Všichni skandovali.
Arnold!
Cítil jsem se jako v pohádce.
Všechno do sebe zapadlo.
JIŽNÍ AFRIKA
Reg Park mě pozval do Johannesburgu,
abych bydlel u něj doma.
Víte, co to se mnou udělalo?
Můj idol mě pozval do svého domova.
Potkal jsem Arnolda, když tu byl. Bylo mi devět.
Byl velmi zdvořilý. Měl vychování.
Nosil do sandálů ponožky.
Jako venkovský balík, jak se říká.
Sněhobílá kůže. Všichni na pláži byli opálení.
Pamatuju si, že byl takřka bázlivý,
ale táta se snažil, aby se cítil dobře.
Samozřejmě i máma se snažila, aby se cítil dobře.
Okamžitě se stal součástí rodiny.
Chodili jsme spolu každý večer na jídlo a do kina.
Od mých rodičů se naučil, jak důležitá je rodina.
Myslím, že to ho uchvátilo víc než cokoli jiného.
Moje matka dala Arnoldovi pár tipů.
Uměl základní pózy, ale chyběly mu plynulé přechody.
Tak mu pomohla dát dohromady sestavu.
Mareon učila balet.
Naučila Rege, jak být na pódiu ladnější.
Větší protiklad asi nenajdete. Balet je o ladnosti.
A kulturistika je naopak surová
a více méně statická.
Úplně jsem to všechno nechápal,
ale časem jsem začal využívat, co mě naučila.
Jako kluk jsem byl stydlivý.
A kulturistika
je sport, kde musíte vystupovat.
Nejdřív jsem se učil sám.
Vystupovat a pózovat na pódiu.
A lidi vás pak opravují. „Víc se na pódiu usmívej.“
A tak dál.
Takhle jsem se pomalu stal bavičem
a začal si to opravdu užívat.
V roce 1968 jsem soutěžil na Mr. Universe v Londýně.
Pokaždé, když ohlásili pózu…
Když ohlásili dvojitý biceps, měl jsem největší bicepsy.
Když pak ohlásili záda, věděl jsem, že nikdo nemá záda jako já.
Věděl jsem, že vyhraju.
Vyhrál jsem druhý titul Mr. Universe. Ten pocit byl nepřekonatelný.
Měl jsem se vrátit do Mnichova,
když v tom mi přišel telegram od Joea Weidera.
Říkal jsem si: „Panebože.
Joe Weider? Je jako duchovní otec kulturistiky.“
Od roku 1939 trénoval šampiony.
Všichni, co vyhráli Mr. Universe a Mr. World,
byli svěřenci Joea Weidera.
V telegramu stálo:
„Zvu tě do Miami na naši soutěž Mr. Universe.“
Byly totiž dvě.
V 60. letech Weider založil Mr. Universe v Americe.
Nevrátil jsem se domů. Nevyzvedl jsem si žádné věci.
Zavolal jsem Albertovi a Francovi a řekl: „Podívejte.
Právě jsem dostal pozvánku od Weidera. Už se nevrátím.
Stěhuju se do Ameriky.
Mějte se.“
AMERIKA
KENNEDYHO LETIŠTĚ
Když jsem přijel do Ameriky, bylo to…
Konečně jsem byl doma.
Pak jsme letěli na Floridu.
Byl jsem naprosto přesvědčen,
že porazím všechny americké kulturisty.
Že se etabluju jako nový šampion.
Stanu se nejlepším kulturistou všech dob.
Choval se arogantně a domýšlivě, jako vítěz, ale nebyl ve správné formě.
Šlo mu jen o velké svaly, všechno bylo jen o velikosti.
Vyhlásili čtvrté a třetí místo
a pak druhé místo, Arnold Schwarzenegger.
A kurva.
To není možný.
Kdysi mě považovali za neporazitelného a teď najednou vyhrál Frank Zane.
Hrůza. Bylo mi trapně.
Myslím, že byl prostě zvyklý pořád vyhrávat.
To, že ho při prvním pokusu v téhle zemi porazil podle jeho slov
„žabař s 43centimetrovýma pažema,“
to ho fakt štvalo.
Byl jsem úplně zničený.
Ležel jsem uprostřed noci v posteli
v hotelovém pokoji
a říkal si, že to je konec světa.
Jsem v cizí zemi.
Nedomluvím se tady.
Jsem tisíce mil od domova.
A prohrál jsem.
Všechny jsem zklamal.
V mojí hlavě si kulturistický svět říkal:
„Schwarzenegger není, za koho jsme ho měli.
Srát na něj.“
Celou noc jsem probrečel.
Druhý den jsem si řekl: „Tak jo.
Pobrečel sis jako miminko, ty srágoro.
Jede se dál.“
A pak mi dal Weider letenku do Los Angeles.
Prý se o všechno postará, sežene mi byt.
Hned jsem napsal přátelům: „Je to úplně jiné.“
Cítil jsem se naprosto bezmocný a sám.
V posilovnách, kam jsem chodil, trénovali nejlepší kulturisté.
Přišel jsem tam a chtěl si zacvičit.
Byl tam majitel té posilovny Vince Gironda,
měl Vinceovu posilovnu,
a povídá: „Jsi ještě děcko.
Musíme tě zbavit spousty tuku.
Ale máš velký potenciál.“
A já si říkal: „Co to plácá? Jaký potenciál?“
Pak jsem trénoval v Goldově posilovně a Joe Gold mi hned začal říkat „pupkáč“.
Říkal jsem si:
„Ježíši“.
Uvědomil jsem si, proč bylo tak důležité přijet do Ameriky,
protože úplně jinak chápou,
co znamená být ve formě.
Já sám nemůžu ničeho dosáhnout.
Potřebuju pomoc.
Tak jsem pozval Franka Zanea, toho, co mě porazil,
aby přijel do Kalifornie
a trénoval se mnou.
Chtěl jsem z první ruky vidět,
co dělá, aby měl takovou stavbu těla.
Spal jsem u něj v obýváku na skládacím lehátku
a chodili jsme spolu trénovat.
Chodili jsme na pláž. Fotili se pro Weidera.
Vrátil jsem se na Floridu,
dal výpověď ve škole a přestěhoval se do Kalifornie.
Když tu trénoval, hlavně v Goldově posilovně, říkal jsem si:
„Nebylo by skvělý, kdyby Franco viděl, jaký to tu je?“
Když jsme spolu v Mnichově trénovali, byli jsme si velmi blízcí.
Moc mi chyběl.
Ale když se Weider dozvěděl jeho výšku, neměl zájem.
Pořád říkal: „Nechci tu mít takovýho prcka. No tak.“
Nakonec jsme ho společně s fotografem Artiem Zellerem přesvědčili.
Od té chvíle všechno nabralo obrátky.
…pět, šest,
sedm.
Co je?
Sedm.
Osm.
Devět.
Deset.
Tak jo.
- Tíha. - Dám to.
- Franco to dá.
Tak jo, pomozte mi.
Pokud šlo o budování komunity,
měl jsem větší nadání,
než pokud šlo o kulturistiku.
Goldova posilovna na Venice Beach.
Tam trénovali kulturisti na různá mistrovství.
A pak ji Joe Weider zpropagoval jako posilovnu šampionů.
Zmenšil se ti nos.
Můj první dojem byl,
že je přátelský, zábavný,
pořád vtipkoval.
Když byl v posilovně, byl soustředěný.
Byla tam skvělá energie, pomáhali jsme si.
Bylo skvělé být v posilovně spolu s Arnoldem.
Jeho přítomnost vás nutila přidat, abyste na něj udělali dojem.
Byl perfekcionista.
Trénujete spolu. Pomáháte si.
Pomáháte si v zákulisí pumpovat s ručníky,
pak se naolejujete.
Sám si záda nenamažu. Někdo mi musí pomoct.
Tak to je. Pomáháte si.
A než jdete na pódium, popřejete si štěstí.
Říkával jsem: „Hodně štěstí. Porazím tě.“
Nikdy jsem stravu moc neřešil.
To Frank Zane a Franco Columbu
mi připravovali vitamíny.
A taky jsme experimentovali se steroidy.
Všichni, kdo jsou v kulturistice na vrcholu, berou steroidy.
Možná tak pět procent mého pokroku
je díky steroidům.
Měl jsem lékařský dohled.
Byla na to přísná pravidla. Mohli jste je brát čtyři měsíce v roce,
před soutěží, a pak konec.
Tak jsem změnil stravovací návyky.
Opálil jsem se.
Když máte v krvi předvádět se,
nemůžete se dočkat, až se ukážete.
Byly tam stovky lidí, co sledovali, jak posilujeme.
Měl jsem pocit, že žiju v cirkusu.
Neustále se vám dostávalo uspokojení z toho, že vás lidi sledují
a říkají: „Teda, ten vypadá skvěle.“
Bylo to v létě roku 1969.
Pracovala jsem jako servírka v Zucky's Deli.
Přišel za mnou a řekl:
„Jsi hrozně sexy.
Musím tě pozvat na rande.“
Měl opravdu silný přízvuk.
Neuměl víc jak 100 slov.
Byl to fešák. Byl magnetický.
Byl charismatický.
Byl prostě jiný.
Když dorazil na naše rande, sledovala jsem přistání na Měsíci.
Tak jsme se dívali spolu. Fotili jsme před televizí.
Tady základna Tranquility. Orel přistál.
Po prvním rande jsme se vídali, jak jen to šlo.
Bylo s ním vždycky veselo.
Byl prostě…
okouzlující.
Díky Barbaře jsem poprvé zažil,
jak Američané slaví Vánoce.
Vzala mě k nim domů
a její rodina mě hned přijala.
Bylo to poprvé v životě, co jsem oslavil narozeniny,
když mi její máma udělala dort.
Nikdy jsem dort neměl. Nezpívali jsme Hodně štěstí, zdraví.
Nevím proč.
Umožnilo mi to zcela novým způsobem
ocenit americký styl života
a mít normální život.
Ale moje rodina…
Komunikace s rodiči dost drhla.
A můj bratr…
Tak nějak jsem ho během své kulturistické kariéry vymazal z hlavy.
Měl jsem pocit, že si tady vytvářím vlastní život,
a nechtěl jsem s minulostí nic mít.
Joe Weider chtěl vymyslet, jak mě co nejlíp prodat.
Takže přišel s nápadem,
že jsem jako německý stroj.
Žádné emoce, jen pochoduju vpřed.
To prý ze mě udělá šampiona.
Líbilo se mi to, protože jsem se tak viděl.
Jako někdo, koho nelze zastavit.
Joe Weider měl jediný cíl. Abych vyhrál každou soutěž,
byl na obálkách jeho časopisu,
prodal hromadu jeho potravinových doplňků.
Chtěl se podepsat pod všechno, co jsem udělal.
Takže když jsem přišel s tím,
že mezi série na bicepsy vložím sérii na tricepsy,
nazval to Weiderovy rozdělené série.
Taková byla dohoda.
Projdeme si to.
Měl bys mít unikátní fotky, Arnolde.
Musí být odlišné.
Pracoval jsem s ním a řekl mu:
„Joe, prodáváš své výrobky. Vyděláváš miliony.
Chci taky něco prodávat.
Potřebuju od tebe jen reklamní prostor ve tvém časopisu.“
Chtěl jsem vydělat peníze. Z jednoho dolaru udělat dva.
A chtěl jsem se to naučit americkým způsobem.
Řekl jsem mu:
„Pomůžeš mi na vysokou?
Chci studovat angličtinu a podnikání,
abych to po tobě jednou mohl třeba převzít.“
Byl z toho nadšený.
Tohle jsou nové obálky.
Ukaž.
Nechceme ho dát na obálku. No tak, Joe.
Jednou jsi mi řekl, že na obálku patří jen Mr. Universe nebo Mr. Olympia.
Joe?
Pokaždé, když jsem něco vyhrál,
řekl jsem si: „Tak co je další krok?“
Když po něčem pořád hladovíte, nikdy nejste spokojení.
Protože Reg Park vyhrál tři soutěže Mr. Universe,
Arnold musí ten rekord překonat.
Lidi si mysleli, že už je to moc. Pro mně to rozhodně nebylo dost.
A chtěl jsem víc.
Táta už odešel do důchodu,
ale rozhodl se soutěžit v Mr. Universe.
V té době bylo tátovi 42.
Arnoldovi bylo 23.
Někdo mi řekl: „Víš, kdo bude soutěžit?
„Kdo?“
„Reg Park.“
„Ale jdi. To není možný.“
Přišlo mi divné soupeřit se svým idolem.
A vyhrál jsem.
Když se to stalo, v mojí hlavě se odehrálo něco divného.
Cítil jsem se provinile.
Že jsem se nechal ovládnout egem, že jsem neměl soutěžit.
Jako patnáctiletý kluk o tom sníte a vzhlížíte k tomu jako k modle.
A teď jste najednou vy tím, koho mají ostatní za modlu.
Proměnil jsem svou vizi v realitu.
MR. UNIVERSE LONDÝN, ANGLIE – 1. MÍSTO
Moje mysl je nastavená jinak. Je nastavená na pohyb vpřed.
Co mě čeká nového?
Nová výzva. Nový vrchol.
Mr. Universe je titul mistra světa,
ale každý rok je nový Mr. Universe.
Kdo je pak tedy nejlepší?
Tak Joe Weider vytvořil Mr. Olympia,
kde soutěžili všichni vítězové Mr. Universe a světoví šampioni.
Když tohle vyhrajete, jste nejlepší z nejlepších.
Bum!
Mr. Olympia!
Poprvé jsem byl na Mr. Olympia v roce 1969.
Byla to jiná liga.
Soupeřil jsem se Sergiem Olivou.
A prohrál jsem.
Byl lepší než já.
Na pódiu jsem mu dal velkou pusu
a řekl jsem mu: „Užij si to, je to naposledy.“
Další rok jsem se vrátil s touhou po pomstě.
Musel jsem z něj udělat padoucha.
Trénoval jsem čím dál usilovněji.
Konečně jsem dostal šanci se mu postavit.
Trochu jsem ho oblafnul.
Pózovali jsme vedle sebe
a já říkám: „To už stačí.
Už jim musí být jasné,
kdo je vítěz.“
Řekl: „Máš pravdu,“ a odešel.
A pak jsem na něj ukázal jako: „On to vzdal.“
Byl to takový psychologický trik, který to nadobro zpečetil.
ARNOLDOVO PRVNÍ VÍTĚZSTVÍ NA MR. OLYMPIA
Otočil se a řekl: „Ty hajzle.“
Byl fakt nasranej.
MR. OLYMPIA – NEW YORK – 1. MÍSTO
V sedmdesátých letech jsem sbíral titul za titulem.
Byl jsem tak daleko před ostatními, že neměli šanci.
- Co čekáte, že dnes večer uvidíte? - Nevím.
Jsem zvědavý, jaké to bude.
- Můžeme se zeptat, co dnes čekáte? - Čekám fantastické kulturisty.
- Už jste na podobné akci byla? - Ne.
- Už jste na podobné akci byl? - Nikdy.
- A vy? - Nikdy.
Být kulturistou je jako být umělcem,
jako sochař, jako Rodin nebo Michelangelo.
Protože musíte mít smysl pro symetrii a krásu.
Když ho nemáte, celé to vypadá jako ztráta času.
To je ono, drž to.
To je ono. Jen drž.
Vypadají trochu jinak než před dvěma měsíci.
Nikdy jsem se svým tělem nebyl spokojený.
Panebože.
Podíval jsem se do zrcadla a říkal si: „Nevím, jak tahle hora sraček
tuhle soutěž vyhraje.“
- Díky, že jste přišli. - Lou Ferrigno zůstal doma.
Když jsem se vychloubal, to byly kecy.
- Dobrý. - Velmi dramatické.
To bylo mé druhé já, které jsem chtěl, aby svět viděl.
Tohle si vyfoťte.
To by vás mělo inspirovat, bude to záběr na paže.
To je Columbu.
Líbí se ti?
Ale když jsem byl sám,
díval jsem se na sebe a říkal si:
„Ještě to není ono.“
Mrkejte na hrudník.
Myslím, že právě proto jsem byl pořád nespokojený,
pořád jsem chtěl víc.
Ten hrudník vypadá ohromně, Arnolde.
Obří.
Byl jsem v Baltimoru a ve Filadelfii,
dělal jsem tam exhibice.
Přijel jsem domů…
a Franco mi řekl: „Mám špatné zprávy.“
„Co se stalo?“
Řekl mi: „Tvůj bratr zemřel při autonehodě.“
Řídil pod vlivem alkoholu
a narazil do telefonního sloupu.
Byl jsem ohromený.
Vždycky byl miláčkem rodiny.
Měl umělecké nadání.
Byl moc chytrý.
Hodně četl.
Ale nemyslím si, že byl můj bratr někdy šťastný.
Myslím si, že začal pít, protože jsme měli velmi tvrdou výchovu.
Brutalita, která doma panovala,
výprasky, které jsme od rodičů občas dostali.
Myslím, že to nedokázal unést.
To trestání.
Od přírody měl mnohem citlivější povahu.
S bratrem jsme doma byli často svědky schizofrenního chování.
Někdy jsme měli laskavého otce a jindy se otec vracel domů opilý.
Ve tři ráno začal řvát.
Vzbudili jsme se
a srdce nám bušila jako zběsilá.
Věděli jsme totiž, co to znamená.
Že může kdykoli uhodit matku
nebo začít běsnit.
Vládla taková podivná násilná atmosféra.
Výchova, jakou jsme prošli,
byla prospěšná pro někoho, jako jsem já,
kdo je uvnitř velmi silný a odhodlaný.
Ale můj bratr byl křehčí.
Nietzsche měl pravdu,
že to, co vás nezabije, vás posílí.
To, co ze mě udělalo toho, kým dnes jsem,
bylo to stejné, co mého bratra zničilo.
Když jsem v roce 1972 soutěžil v německém Essenu,
přišli tam moji rodiče…
z neznámého důvodu.
Soutěžil jsem alespoň 50krát
na soutěžích ve vzpírání, v silovém trojboji,
v místních i celostátních soutěžích,
v národních soutěžích.
Moji rodiče nikdy na žádnou nepřišli. Proto mě to docela překvapilo.
Můj otec se choval trochu divně.
Byl trochu pomalejší. Občas drmolil.
Něco tam nehrálo.
Za pár týdnů…
mi volali,
že můj otec měl mrtvici.
Letěl jsem nejbližším letem do Rakouska
a navštívil otce v nemocnici.
Nebyl schopen komunikovat.
Potřeboval hodně lékařské péče,
ale nevěděl jsem, jestli se z toho může dostat.
To jsem nevěděl.
Letěl jsem zpátky do Los Angeles
a pak zemřel.
Když mi zemřel otec a bratr,
nic jsem necítil.
Víte? Vytěsnil jsem to.
Možná někdy později v životě to vyplave na povrch…
ty pocity, ale nevím.
Jsem na to trénovaný.
Aby mě nic zvenčí neovlivnilo.
Já…
nejsem odborník…
na psychologii nebo tak.
Můžu vám říct jen to, že…
když jste někdo, kdo má vždy nějaký cíl,
kdo má stále nějakou misi,
máte méně času přemýšlet: „Jak se dnes cítím?“
„Mám dnes depresi?“
„Lituju sám sebe?“
„Stal jsem se obětí?“
„Bože můj. Cítím se tak hrozně.“ A tak podobně.
Na tohle nemám čas. Často jsou to lidé, co málo pracují.
Když máte pořád něco na práci,
nemáte čas o tomhle přemýšlet.
Pojďme dál. Jedeme.
Uvědomil jsem si, že kulturistika není moc rozšířená,
a rozhodl jsem se ji sám propagovat.
Co porotci hodnotí?
Hodnotí proporce, symetrii, velikost svalů,
jak umíte svaly předvést.
Chci se zasadit o to, aby lidé pochopili,
o čem tenhle sport je.
- Už máte všechno? - Ne, měli jsme tam problém.
Aha.
RAKOUSKÝ DUB A JEHO KRÁSNÉ TĚLO
Jsem v téhle zemi teprve pět let.
Co to znamená „techtle mechtle“?
Božínku.
ŽÁDNÝ HŇUP MÁ MOZEK I SVALY
Je to sport a já v něm chci být nejlepší.
Mám pocit, že zároveň jsem i umělec.
Vytvářím tělo, které tu ještě nebylo.
V roce 1974 byl Arnold ve skvělé formě.
Byl naprosto neporazitelný.
V roce 1974 jsem vyhrál Mr. Olympia.
Dohromady jsem vyhrál třináct mistrovství světa v kulturistice.
Jedno za druhým.
Protože mě hnala moje vize.
1. MÍSTO
Co dělat dál?
Vyhrát další?
Nuda.
Tak jsem přestal.
Soutěžím už deset let.
Po deseti letech mám pocit, že to stačí.
Musím dát šanci jiným.
A odejít jako vítěz.
Dámy a pánové, Arnold Schwarzenegger!
Je to sport. Rád soutěžím.
A jsem rád nejlepší na světě.
Prostě ten nejlepší.
Postavit se tam a vědět, že není nikdo,
kdo by mě v téhle oblasti předčil.
Zdá se mi, že už je to dost monotónní,
takže bych chtěl najít na něco jiného
a zkusit být nejlepší v něčem jiném.
V čem třeba?
Chtěl bych být herec.
Zjistit, jestli v tom můžu uspět.
O DESET LET POZDĚJI
Vzpomínám na náš hovor.
Prosím?
Řekl jsem…
Řekni mi o svém hereckém procesu.
Řekl: „Jime…
Já nechci být herec.
Chci být hvězda.“
Překlad titulků: Veronika Šnyrychová