Egész életemben
rendelkeztem
egyfajta szokatlan tehetséggel.
Mindig is meglehetősen tisztán láttam, hogy mi vár rám.
Mivel látom, elérhetőnek kell lennie.
Az volt a terv,
hogy az elképzelésemnek megfelelőre formálom a testemet.
De ugyanígy alakíthatjuk az elménket is.
És megtehetjük, ami mások számára lehetetlennek tűnik.
Ebből nyerhetünk akaraterőt…
Visszatérek.
…és nem lesznek kétségeink,
hogy az elképzeléseink
nemcsak valóra válhatnak…
hanem az álmainkat is felülmúlhatják.
Hajtott a vágy, hogy sokkal többre vigyem.
Sokkal, sokkal többre.
Ha egy szóval kellene jellemeznem Arnoldot,
azt mondanám, hogy ő a legszámítóbb egyén,
akivel valaha találkoztam.
Nem találkoztam még nála versengőbb rögeszméssel.
Arnold varázslatos.
Ha Arnold megjelenik a forgatáson,
oda kell tennünk magunkat.
Nem bírtunk egy helyiségben megmaradni. Minden átkozott szabályt megszegett.
Arnold hiszi, hogy egy jó kis válságot nem szabad elpazarolni.
Arnold terméke Arnold volt.
Arnold érti a világegyetem viccét.
Baromság.
ELSŐ RÉSZ: SPORTOLÓ
Hölgyeim és uraim! Köszöntsék szeretettel Mr. Arnold Schwarzeneggert Ausztriából!
A színpadon a 22 éves Arnold Schwarzenegger.
Jelenleg Los Angelesben él.
Csaknem 105 kiló.
Naponta több órát edz.
Így él. Profi testépítő.
Amikor nem ezzel foglalkozik, a világot járja, bemutatókat tart.
Hallják a nézők reakcióit?
Íme!
Arnold Schwarzenegger Ausztriából.
A hét bíró figyelembe veszi az izmok fejlettségét és a bemutatót.
Az első helyezett pedig
Mr. Arnold Schwarzenegger.
Íme, a győztes!
Nagy nap ez ennek az osztrák…
Az iskolában nem találtam a helyemet. Mintha máshová tartoztam volna.
Nem úgy akarom élni az életemet, mint az osztrákok.
Ők ugyanis tizennyolc éves korukig tanulnak, megházasodnak, gyerekük lesz.
A család eltartásáért dolgoznak.
Úgy éreztem, hogy én ennél sokkal többre vagyok hivatott.
THAL, AUSZTRIA
Mindig is szerettem visszatérni ide.
Minden egyes alkalommal más szemszögből nézem.
Más lencsén keresztül.
Fontosnak tartottam, hogy ahányszor visszajövök ide,
a filmjeim, a testépítés promotálása vagy bármi más miatt,
mindig ellátogassak Thalba is.
Nem árt visszatérni a gyökereinkhez, oda, ahonnan jöttünk.
Thal gyönyörű település.
A házat, ahol felnőttem,
tanyák vették körül.
Az utca túloldalán volt egy kastély, amely az 1100-as években épült.
Ez volt a mi játszóterünk. Elképesztően szép volt.
A házunk régi volt.
Az 1800-as évek elején épült.
Az alsó szinten lakott az erdőőr.
A miénk volt a régi ház felső szintje.
Az anyám szorgalmas asszony volt.
Aurelia.
Sosem vett vissza a tempóból.
Tisztaságmániás volt.
Komolyan mondom, hetente kétszer a térdén csúszva sikálta fel a padlót.
És ha az ember kinyitotta a szekrényt, a törölközők katonás rendben sorakoztak.
Élükre hajtva.
Bumm!
Ha az apám hozzájuk ért volna, anyám elvesztette volna az eszét.
Ennyire rajongott a rendért.
Elárulom, hogy mit tanítottak nekem gyerekként.
„Dolgozd ki a beledet!”
Az apám a csendőrség kapitánya volt.
Zsarnok volt, igen szigorú csendőr. Nem tolerálta a bohóckodást.
Szerinte a házban fegyelemnek kellett lennie.
A reggelit ki kellett érdemelni.
A bátyámmal jó volt a kapcsolatunk, de mindig versengtünk egymással.
Egy évvel volt idősebb nálam. Izmosabb volt, okosabb.
Nagyon jól tanult.
Apám folyton versenyeztetett bennünket.
Ki fut gyorsabban? Ki szed szebb virágokat anyák napján?
Apám egy órát adott nekünk.
A bátyám hazaért a csokorral.
Apám azt mondta: „Ügyes vagy, Meinhard. Ügyes vagy.
Arnold, jövőre újra megpróbálod.”
Szóval még ilyen butaságokból is versenyt csinált.
Apámtól kaptam a motivációt, amit még megtoldott egy útravalóval:
„Bármit csinálj is, Arnold,
tedd magad hasznossá!”
Bár gyönyörű vidéken nőttem fel, a gyermekkorom kemény volt.
A háború után születtünk.
Mi zajlik annak az elméjében,
aki poszttraumás stressz-szindrómával tér haza a háborúból,
mint az apám?
Három napig hevert betemetve egy épület romjai alatt.
Ráadásul el is vesztették a háborút.
Csüggedten tértek haza.
Ausztria a megtört férfiak országa volt.
Szerintem az apám egy időben igencsak küszködött.
Amikor megpofozott minket,
vagy amikor a derékszíjával elvert minket,
a szomszéd gyerek ugyanúgy kapott a saját apjától.
Mindenki ugyanezen ment keresztül.
Minél nagyobb lettem, és minél többet olvastam a világ többi részéről,
az Ausztrián kívüli életről, egyre inkább azt éreztem,
hogy nem a megfelelő helyen nevelkedem.
Hogy valami nem stimmel.
Tudom, őrültségnek hangzik,
de egy ideig úgy gondoltam, hogy talán az apám
nem is az igazi apám.
Talán egy amerikai katona volt az.
A végére akartam járni. „Honnan ered ez az érzés?
Az a vágyam, hogy bárcsak
ne osztrák lennék?
Talán Amerikában lenne a helyem. Miért?”
Ez győzött meg arról, hogy egy nap el kell jutnom oda.
Mert rossz helyen vagyok.
„Ki kell jutnom innen.”
Amikor a bátyámmal Grazba mentünk…
végre megismerkedhettünk a városi léttel.
Tanítás után sétálgattunk a városban,
és láttuk a mozikat.
Volt ott egy hirdetés, amelyen így állt egy férfi.
Mintha transzba kerültem volna.
„Ki lehet ez?”
Héraklész és a fogságba esett nők.
Végre a filmszínházakban, egy új és izgalmas főhőssel.
Héraklész szerepében Reg Park.
Emberfeletti erő.
Megláttam ezt a testet a moziban,
és annyira lenyűgözött, hogy képtelen voltam kiverni a fejemből.
Beütött a tesztoszteron.
Feltámadt az érdeklődésem a lányok iránt.
Beindultak az események.
Aztán elsétáltam egy üzlet előtt.
Tele volt amerikai holmival.
Volt ott egy amerikai fitneszmagazin is.
És megpillantottam Reg Parkot, akit a filmekben láttam.
Ő volt a címlapon.
És le volt írva az edzésprogramja.
Hajnali ötkor kelt, hogy eddzen.
Aztán edzett még egyszer és még egyszer. Nekem is ezt kell tennem.
Elmesélte, hogyan lett Mr. Universe,
és hogy Rómában fedezték fel, mielőtt megkapta Héraklész szerepét.
Azt mondtam magamnak: „Úristen! Ő a példaképem.”
Szóval Reg Park egyfajta útmutatóvá vált ahhoz,
hogy mit akarok elérni.
IZMOS KARJÁVAL SZÉTZÚZTA A TRÓNT
Mindenáron Amerikába akartam jönni.
Ha az ember hajlandó időt szánni valamire,
akkor igenis a végére kell járnia annak,
hogy mihez is ért igazán.
Hogy miben jó.
Számomra a testépítés jelképezte az amerikai sportot.
Jó visszajelzést kaptam az edzőteremben, szóval tudtam, hogy ez a megfelelő irány.
Otthon edzettem.
Ahol nem volt zaj.
Semmi.
Így gondolkodhattam, koncentrálhattam,
és elképzelhettem, hogyan válik majd belőlem testépítőbajnok.
Hogy hogyan költözöm Amerikába.
Hogy hogyan kerülök be a filmekbe. Hogyan keresek majd több millió dollárt.
A Thalersee, a grazi tó varázslatos hely volt.
Profi birkózók, súlyemelők, testépítők és izomemberek jártak oda.
Ott ismertem meg Mr. Austriát, Kurt Marnult, aki szép lányokkal mutatkozott,
és Alfa Romeo sportkocsival közlekedett.
Igazán lenyűgözött.
És egyszerre a klikkje tagjává váltam.
Mintha gyerek lettem volna, akit örökbe fogadtak.
Azóta is nagyra tartom ezt a fajta bajtársiasságot.
És azóta is arra törekszem, hogy mindenhol hasonlót hozzak létre.
Apám helytelenítette a dolgot, mert nem ez volt a megszokott.
A jellemző az volt, hogy az emberből focista lesz,
vagy síbajnok.
Ez az osztrák módi.
„Mire jó a súlyemelgetés? És közben nézegetitek magatokat a tükörben!
Mi ez az egész?”
Ez azt jelenti, hogy „önimádó”.
Apám azt mondta: „Ha erősödni akarsz, menj, és hasogass fát!”
Az anyám meg kiborult.
„A fiam barátainak,
nos, tudod,
lányok képe lóg az ágyuk felett.
A fiamnak egy lányról sincs posztere. Nézd csak meg!
Egy lányról sincs! Csak beolajozott, pucér férfiakról!
Hol rontottuk el?”
Arnold eleinte nem volt vezető alkat.
GYEREKKORI BARÁT
Hozzánk alkalmazkodott.
Egy év alatt viszont felszedett 15-20 kilót.
Arnold társaságában az ember úgy érzi, mintha minden könnyen menne,
és nem lenne semmi baj.
Az apám gyakran csatlakozott hozzánk,
és meglátta Arnoldban a lehetőséget.
Freddy Gerstl, Karl apja igazán nagy támogatómmá vált.
Ő mondta, hogy nemcsak erős izmok kellenek,
hanem erős tudat is.
A testünk nem magától üzemel. Azért üzemel, mert célt adunk neki.
Azt mondta: „Ne feledd!
Egyetlen sérülés is elég, hogy vége legyen a sportolói karrierednek.
Hiába van több millió dollárod, ha valaki kirabol, akkor oda az egész.
Csak egyvalamit nem vehetnek el tőled: a tudatodat. Az eszedet.
Az elméd és az akaraterőd végeredményben sokkal fontosabb a testednél.”
Teljesen más apafigura volt, mint az apám.
Az én apám folyton kritizált.
Freddy a megértő típusú apa volt,
aki finoman terelt a megfelelő irányba ahelyett, hogy kényszerített volna.
Máig hallom, ahogy azt mondja: „Mindig maradj kíváncsi!”
Beléptem az Athletik Union Graz nevű súlyemelő klubba.
A fiúk, akik a tóhoz jártak, szintén ott edzettek.
Végre a nagyfiúkkal gyúrhattam.
Kurt Marnul is ott edzett.
Ez a súlyemelő klub Mekkává vált a számomra.
Függő lettem. Szóval mindennap oda jártam.
Ahogy beléptem az edzőterembe, volt ott egy fal.
Fából.
Fogtam egy krétát,
és felírtam:
bicepsz,
tricepsz,
mell,
hát.
Csináltam egy szett karhajlítást rúddal.
És akkor húztam egy strigulát az első sorba.
Aztán húztam még egyet, meg még egyet.
Jött a következő.
Összezárás háton fekve.
És a táblának hála tudtam, hogy mikor lett kész a 20 szett.
Három óra edzést követően a tábla tele volt az elvégzett gyakorlataimmal,
amiket a cél érdekében csináltam.
TIZENHAT ÉVES KOR
A testépítés világában évente csak néhány esemény volt.
Időnként egy napra egynél több verseny is esett.
Például a Mr. Steiermark, vagyis a Mr. Stájerország.
NEGYEDIK HELYEZÉS
Vagy a Mr. Hercules verseny, amit a legizmosabbaknak írtak ki.
HARMADIK HELYEZÉS
Felbéreltek egy helyi, menő zenekart,
és olyan nőket hívtak meg, akik egzotikus helyekről származtak,
hogy a testépítő sport kedvezőbb megítélés alá essen.
És természetesen volt egy Mr. Austria forduló is, a nemzeti bajnokság.
GRAZ, AUSZTRIA ELSŐ HELYEZÉS
Sok időt töltöttem ezen a helyen.
Ebben az ágyban, ebben a szobában.
Szó szerint itt feküdtem.
Így.
Itt heverésztem,
és álmodoztam.
Nézegettem ezeket a képeket.
Aztán felültem.
Láttam Reg Parkot és a kidolgozott testét.
És eszembe jutott,
hogy Leedsben nőtt fel,
Angliában.
Leeds olyan volt, mint Graz.
Gyárváros.
Az ott lakók keményen dolgoztak. Úgy voltam vele, ha ő kitört onnan,
akkor nekem is van esélyem kitörni innen.
És akkor számba vettem, hogy milyen lehetőségeim vannak kijutni innen.
Szerintem ez volt az oka, hogy fiatalon katonának álltam.
Ausztriában mindenki szolgál a seregben.
Én 18 évesen döntöttem úgy, hogy beállok.
Szerettem volna letudni, hogy továbbállhassak,
ugyanis Ausztriában csak a katonai szolgálat után adták ki az útlevelet.
A tankhadosztályra akartam bekerülni, tankvezető akartam lenni.
De azt mondták, hogy túl magas vagyok.
Apámnak viszont voltak ismerősei, ezért mégis tankvezető lettem.
Mi több, én lettem a valaha volt legtökösebb tankvezető.
Az alapképzés idején
meghívást kaptam egy versenyre, a németországi Stuttgartba.
Európa legjobb testű férfijai közé, a junior korosztályba.
Amikor elkéredzkedtem, megtagadták.
Nem tudtam, hogy az alapképzés során nem lehet eltávra menni.
De én megtettem.
Huszonnyolcan indultunk,
és én nyertem.
JUNIOR TESTÉPÍTÉS – STUTTGART, NÉMETORSZÁG ELSŐ HELYEZÉS
Láttam, hogy milyen karrier vár rám.
Láttam magam a Mr. Universe színpadán.
Csak ki kellett cserélnem Reg Park fejét.
Odatettem a sajátomat. Ott álltam a serleggel, és feszítettem.
És láttam azt a több ezer embert,
akik a nézőtéren ültek, és a nevemet skandálták.
„Arnold!”
Ez nem egy ábránd volt. Nem holmi álom.
„A fenébe az álmokkal! Mihez kezdjek velük?
Nekem egyértelmű látomás kell.”
Ha valamit világosan magunk elé képzelünk,
akkor elhisszük, hogy igenis el tudjuk érni.
Az első benyomásom az volt,
hogy sosem láttam még ennyire kiemelkedő juniort.
Benne minden megvolt.
A korosztályára nem jellemző karizmával rendelkezett.
Már akkor uralta az egész színpadot.
Megkérdeztem tőle, nem jönne-e Münchenbe,
hogy a termemben legyen edző.
Három évet kellett volna a seregben töltenem.
Meg kellett kérdeznem, hogy leszerelhetek-e előbb.
Nagyon vonzó volt számomra ez az állás, mert Németországban lehettem volna edző.
Valójában ez volt az egyetlen megoldás,
hogy kijussak Ausztriából, és közelebb kerüljek Amerikához.
Ausztriában nem lehetek minden idők legnagyobb testépítője.
Ehhez ugyanis a legjobb testépítőkkel kell együtt edzeni,
a testépítés Mekkája pedig Amerika volt.
Ki kellett jutnom Ausztriából, méghozzá bármi áron.
Nem úgy tekintek erre, hogy jaj,
milyen rémes gyerekkorom volt.
Nem.
Amit gyerekként utáltam, végül is jó volt,
ugyanis ez késztetett arra, hogy eljöjjek onnan.
Jól van. Etessük meg a lányokat!
Lulu, Whiskey!
Tovább edzettem, mint bárki más.
Kibírtam a külföldre való utazással járó szenvedést.
Emiatt pedig olyasmire is képes voltam, amire mások nem.
Eltolod az útból?
Mindent elviseltem,
mert jobb volt, mint ahonnan jöttem.
MÜNCHEN 1966
Amikor megérkeztem Münchenbe,
Albert Busek barátom felvett a pályaudvaron,
és beköltöztem az edzőterembe.
Volt ott egy kicsi szoba,
és egy ágy, amely nem lehetett nagyobb a gyerekkori ágyamnál.
Csak egy turmixgépem volt, amiben elkészíthettem a fehérjeitalomat,
és néhány ruhám.
Ennyi.
Legalább egy évet ott töltöttem.
És mivel ott laktam, bármikor lemehettem edzeni.
Mekkora mázlistának kell lenni ahhoz, hogy egy edzőterem legyen az otthonom?
Aztán pedig kialakult a kis családom,
amelynek a tagja volt Albert Busek és Franco Columbu,
akivel előző évben találkoztam Stuttgartban.
Tökéletes edzőpartner volt,
és azon kevés olaszok egyike, akik beszéltek németül.
Ő Ausztriából jött, én Olaszországból.
Elkezdtünk együtt edzeni, és jól szórakoztunk.
TESTÉPÍTŐ
Azóta Arnold egyik legjobb barátja vagyok.
Elrontottam. Elmondom még egyszer.
A barátaim segítettek pénzt gyűjteni a repülőjegyre,
hogy részt vehessek a Mr. Universe-ön.
1966. 09. 24. LONDON, ANGLIA
Képzeld csak el! Pár hónapja még a katonaságnál voltál,
most meg Londonba utazol a Mr. Universe versenyre.
Az volt a célom, hogy a legjobb hat közé kerüljek.
De 19 évesen második lettem.
Úgy voltam vele: „Te jó ég! Ha második lettem így,
osztrák kis parasztfiúként, akinek semmi tapasztalata nincs,
jövőre nyerni fogok!”
Arnold annyira tehetséges volt, hogy még a civilek, a puszta rajongók is tudták,
hogy az övé a jövő.
A Mr. Universe versenyen
az egyik zsűritag egy Wag Bennett nevű férfi volt.
ZSŰRI, MENTOR
Azt mondta: „Arnold, remekül festesz, egyszerűen elragadó vagy.”
Nagyon britesen fogalmazott.
Meghívott minket egy vacsorára,
amit hihetetlennek találtam, hiszen ő volt az egyik zsűri.
Akkoriban még rémesen beszéltem az angolt, amin sokan nevettünk.
Wag azt mondta, ha valaha visszatérek, lakhatok náluk. Ne hotelban szálljak meg.
A következő évben Wag szervezte a versenyt,
és ő állta a repülőjegy árát.
Londonban voltam, Bennettéknél, a Romford Road 335-ben.
Máig emlékszem rá. És egyszer csak besétált Reg Park.
A vele való találkozás
igazán rendkívüli pillanat volt.
Láttam a magazinokban.
Láttam a filmekben.
És egyszer csak ott állt előttem.
Akkor ért vissza Dél-Afrikából, és edzeni akart.
És együtt edzettünk.
Emlékszem, hogy még csak a pulóverét sem vette le.
Hihetetlen élmény volt személyesen találkozni
Héraklésszal, akit a filmekből ismertem.
Hihetetlen volt beszélgetni vele. És nagyon kedves volt.
Mindent tudott rólam, mert Wag Bennett mesélt neki.
Hogy még inkább ösztönözzön, azt mondta:
„Ha megnyered a Mr. Universe-t,
elviszlek magammal Dél-Afrikába.
Bemutatókat tarthatsz, amikért fizetni is fogok neked.
Kereshetsz némi pénzt, és közben bejárhatod az egész országot.”
Nem hibázhattam, mert 1967-ben meg kellett nyernem a Mr. Universe-t.
Wag azt mondta, hogy eddzek vádlira.
Ugyanis a bicepszem sokkal nagyobb volt a vádlimnál.
A vézna vádlim miatt aránytalan volt a testem.
Ha nyerni akarok, oda kell figyelnem, és mindennek tökéletesnek kell lennie.
Végül minden összeállt.
A győztes pedig…
Arnold Schwarzenegger!
Húszéves koromban
elértem, hogy a látomásom valósággá váljon.
Ugyanazon a színpadon nyertem, ahol Reg Park,
és pontosan ugyanolyan serleget kaptam, mint ő.
Méghozzá pontosan úgy, ahogy elképzeltem.
Mindenki a nevemet skandálta.
Olyan volt, mint egy tündérmese.
Minden a helyére került.
DÉL-AFRIKA, 1967
Reg Park meghívott Johannesburgba,
és nála lakhattam.
Tudod, hogy mit jelentett ez a számomra? Hogy a hősöm meghívott az otthonába?
Akkor ismertem meg Arnoldot, amikor ide jött. Kilencéves voltam.
Nagyon udvarias volt. Jól nevelt.
Szandált és zoknit viselt. Mint egy vidéki bugris, mondhatni.
Hófehér volt a bőre. A parton mindenki le volt barnulva.
Emlékszem, mennyire le volt taglózva,
de apám elérte, hogy otthonosan érezze magát, az anyám is mindent megtett.
Egyből a család tagja lett.
Minden este étterembe jártunk, együtt mentünk moziba.
A szüleim megmutatták neki, hogy milyen fontos is a család.
Szerintem ez mindennél nagyobb hatással volt rá.
Anyám adott néhány tippet Arnoldnak.
Az alapvető pózokkal tisztában volt, de nem volt meg az átmenet.
Anyám segített összerakni egy koreográfiát.
Mareon balett-tanár volt.
Ő tanította Regnek, hogyan mozogjon könnyedén a színpadon.
Ez a két dolog egymás ellentéte. A balett a légiességről szól.
A testépítés viszont robusztus,
és nincs benne sok mozgás.
Eleinte nem is értettem,
de ahogy telt-múlt az idő, elkezdtem alkalmazni, amit Marion tanított.
Gyerekként szégyellős voltam.
A testépítés viszont olyan sport, ahol elő kell adnunk magunkat.
Kezdetben magamtól tanultam meg, hogy hogyan pózoljak a színpadon.
Aztán mások is hozzátettek. „Mosolyogj többet!” Ilyeneket mondtak.
Lassacskán előadóművésszé váltam, és el is kezdtem élvezni a dolgot.
1968-ban részt vettem a londoni Mr. Universe versenyen.
Akárhányszor pózolni kellett…
Ha megfeszítettem a bicepszemet, az enyém volt a legnagyobb.
És amikor a hátunkat kellett megmutatnunk,
senkinek sem volt olyan hátizma, mint nekem.
Tudtam, hogy nyerni fogok.
ELSŐ HELYEZÉS
A második Mr. Universe versenyemen nyertem. Sosem voltam még boldogabb.
Éppen készültem visszamenni Münchenbe,
amikor táviratom érkezett Joe Weidertől.
FITNESZBÁLVÁNY
Nem tértem magamhoz.
„Joe Weider? Ő lényegében a testépítés keresztapja.”
1939 óta edzi a bajnokokat.
Mindenkit, aki Mr. Universe-t és Mr. Worldöt nyert, Joe Weider edzett.
A táviratban az állt,
hogy meghív a miami Mr. Universe versenyre.
Ugyanis kettő volt. A 60-as években Weider is indított egy szériát Amerikában.
Haza sem mentem. Össze sem szedtem a holmimat.
Felhívtam Albertet és Francót, és azt mondtam: „Figyeljetek!
Meghívást kaptam Weidertől. Nem megyek vissza Münchenbe.
Amerikába költözöm. Ég veletek!”
AMERIKA, 1967
KENNEDY REPÜLŐTÉR
Amikor Amerikába jöttem, úgy éreztem…
hogy végre hazaértem.
Aztán elrepültünk Floridába.
Semmi kétségem sem volt,
hogy legyőzöm az amerikai testépítőket.
Hogy én leszek az új bajnok,
valamint minden idők legnagyobb testépítője.
Győztesként arrogáns és nagyképű volt, pedig nem volt formában.
Számára minden csak arról szólt, hogy minél nagyobb legyen.
Bejelentették a harmadik és negyedik helyezettet,
aztán pedig a másodikat. Arnold Schwarzeneggert.
„Basszus!
Ilyen nincs!”
Korábban legyőzhetetlennek tartottak, de Frank Zane váratlanul megvert.
Rémes volt. Megalázó.
Szerintem megszokta, hogy mindig nyert.
Aztán megérkezett Amerikába, és legyőzte egy csirke,
amelynek 44 centis a bicepsze, ahogy ő mondta.
Ez nagyon bosszantotta.
Le voltam sújtva.
Az éjszaka közepén ott feküdtem a hotelszobában, az ágyamon,
és azt hittem, összedől a világ.
Egy idegen országban vagyok, ahol nem tudom megértetni magam.
Több ezer kilométerre otthontól.
És veszítettem.
Mindenkinek csalódást okoztam.
Azt hittem, a testépítők világa kivet magából.
„Schwarzenegger nem az, akinek hittük. Rohadjon meg!”
Egész éjjel sírtam.
Másnap úgy voltam vele, hogy oké.
„Úgy bőgtél, mint egy csecsemő, te seggfej. De most ideje továbblépni.”
Weider pedig adott egy repülőjegyet Los Angelesbe.
Mindenről gondoskodott, szerzett nekem egy lakást.
Egyből írtam a barátaimnak, hogy itt minden más.
Teljesen tehetetlennek éreztem magam, egyedül voltam.
Azokba az edzőtermekbe jártam, ahol a legjobb testépítők edzettek.
Azért mentem, hogy eddzek.
Voltak, akiknek saját termük volt. Például Vince Gironda.
Övé volt a Vince's Gym.
Azt mondta: „Kicsi vagy még ehhez.
Meg kell szabadítanunk ettől a sok zsírtól,
de van benned potenciál.”
Én meg így: „Mi a fenéről beszél? Még hogy potenciál?”
A Gold's Gymben is edzettem, ahol Joe Gold Léggömbhasúnak nevezett.
Mire én:
„Jézusom.”
Ekkor jöttem rá, hogy miért kellett Amerikába jönnöm.
Nekik teljesen más elképzelésük van a megfelelő formáról.
Egyedül pedig semmit sem érhettem el.
Segítség kellett.
Így hát megkértem Frank Zane-t, aki legyőzött engem,
hogy jöjjön Kaliforniába, és eddzen velem.
Mert meg akartam tudni,
hogy mit tesz azért, hogy ilyen teste legyen.
Egy pótágyon aludtam a nappalijában,
és közösen jártunk edzeni.
Lejártunk a partra. Képeket készítettünk Weidernek.
Visszamentem Floridába,
felmondtam a tanári állásom, és Kaliforniába költöztem.
Amikor itt edzettem, főleg a Gold's Gymben, eszembe jutott,
hogy bárcsak Franco is látná, mi folyik itt.
Elvégre jó barátom volt, a müncheni edzőtársam.
Nagyon hiányzott.
De amikor Weider megtudta, hogy milyen alacsony, nem érdekelte.
Azt mondta, hogy hagyjam békén, nem érdekli egy ilyen alacsony fickó.
Végül Artie Zellerrel, a fényképésszel sikerült meggyőznünk.
És attól kezdve minden beindult.
Öt, hat,
hét.
Mi az?
Hét.
Nyolc.
Kilenc.
Tíz.
Oké.
- Nehéz. - Megy ez!
- Megy ez. - Franco bírja.
Jól van, segíts!
Abban a közegben a közösségépítés terén
nagyobb tehetségről tettem tanúbizonyságot, mint a testépítésben.
A bajnokságokra készülő testépítők a Venice Beach-i Gold's Gymbe jártak.
Joe Weider a bajnokok edzőtermeként reklámozta.
Vékonynak fog tűnni az orra.
Az volt róla az első benyomásom,
hogy közvetlen és vicces.
Folyton viccelődött.
Az edzőteremben mindig összpontosított.
Felemelő volt, segítettünk egymásnak.
Jó dolog volt Arnoldot az edzőteremben tudni.
A jelenlétében mindenki odatette magát, hogy lenyűgözhesse őt.
Maximalista volt.
Ez az!
Együtt edzettünk, segítettünk egymásnak. A verseny előtt a törölközővel gyúrtunk,
és beolajoztuk egymást.
Ezt egyedül nem tudtuk kivitelezni, mert a hátunk közepét nem értük el.
Így ment ez. Segítettünk egymásnak. És a verseny előtt sok sikert kívántunk.
Azt mondtam: „Kéz- és lábtörést! Lenyomlak.”
Sosem rajongtam a diétázásért.
Frank Zane és Franco Columbu állította össze a vitaminjaimat.
És szteroidokkal is kísérleteztünk.
A testépítők között mindenki, aki a csúcson van,
szteroidokat szed.
A fejlődésemnek nagyjából az öt százalékát a szteroidoknak köszönhetem.
Orvosi felügyelet mellett szedtem, szigorú szabályok szerint.
Négy hónapig csináltam a verseny előtt, aztán abbahagytam.
Megváltoztattam az étkezési szokásaimat.
Nagyon lebarnultam.
Ha az ember személyisége extrovertált,
alig várja, hogy megmutathassa, mije van.
A parton több százan nézték a gyúró férfiakat.
Mintha egy cirkuszban éltem volna.
Folyamatos megelégedettséggel töltött el, hogy az emberek bámulnak,
és elismerően nyilatkoznak a külsőmről.
1969 nyara volt.
Hostessként dolgoztam a Zucky's Deliben.
Odajött hozzám, és azt mondta:
„Nagyon dögös vagy. Muszáj randira hívnom téged.”
Nagyon erős akcentusa volt.
Alig száz szóból állt a szókincse.
Jóképű volt. Vonzó. Karizmatikus.
Más volt, mint a többi férfi.
Amikor megérkezett a randinkra, éppen a holdra szállást néztem.
Együtt néztük végig. Fényképeket készítettünk a tévé előtt.
Itt a Nyugalom Bázis. A Sas leszállt.
Az első randinkat követően minden időnket próbáltuk együtt tölteni.
Mindenkit megnevettetett.
Annyira
elbűvölő volt.
Barbarának köszönhetően láttam először,
hogy Amerika hogyan ünnepli a karácsonyt.
Mert hazavitt magával a családjához, akik nagyon befogadóak voltak.
Életemben először ünnepeltem meg a születésnapomat,
és Barbara anyja még tortát is sütött.
Azelőtt sosem volt tortám. Senki sem énekelt nekem.
Nem tudom, miért.
Barbarának hála más szempontból is értékelni kezdtem az amerikai életmódot
és a normális életet.
A saját családommal…
A szüleimmel nem tudtunk jól kommunikálni.
A bátyám pedig…
A bátyámat szinte kitöröltem a tudatomból a testépítéssel töltött éveim során.
Úgy éreztem, hogy itt létrehozhatom a saját életemet,
és rá sem akartam hederíteni a múltamra.
Joe Weider azon dolgozott, hogy eladhatóvá tegyen engem.
Az jutott eszébe, hogy én lehetnék a „német gép”.
Aki érzelmek nélkül masíroz előre.
Hogy így válhatok majd bajnokká.
Ez tetszett, mert én is így tekintettem magamra. Hogy nem lehet megállítani.
Joe Weidernek csak egyetlen célja volt: hogy minden versenyt megnyerjek,
hogy az újságja címlapján szerepeljek,
hogy rohadt sok táplálékkiegészítőt adhasson el velem,
és hogy minden, amit elértem,
az ő nevéhez legyen köthető.
Amikor kitaláltam,
hogy szétválasztom a bicepsz- és tricepszedzésemet,
arra ráaggatta a Weider-gyakorlat nevet.
Így szólt a megállapodás.
Vegyük át!
Készíttess egyedi képeket, Arnold!
Legyen más a végeredmény!
Együtt kellett vele dolgoznom.
„Joe, a termékeiddel több millió dollárt keresel.
Én is szeretném eladni a termékeimet.
Nincs másra szükségem, csak hogy hirdethessek az újságodban.”
AZ OSZTRÁK TÖLGY TITKAI
Pénzt akartam keresni. Meg akartam szedni magam.
És meg akartam tanulni, hogy csinálják ezt Amerikában.
Megkérdeztem Joe-tól, segítene-e főiskolára járni, hogy angolul tanuljak.
Esetleg üzleti órákat is felvehetnék, ha egyszer átvenném tőle a vállalkozást.
Értékelte az ötletet.
Ezek az új borítók.
Hadd lássam!
Nehogy már őt tegyük a címlapra! Ugyan, Joe!
Azt mondtad, hogy csak Mr. Universe vagy Mr. Olympia lehet a címlapon.
- Kell még másolat a… - Joe?
Ahányszor csak megnyertem valamit,
mindig megkérdeztem magamtól, mi legyen a következő.
Ha az ember mindig többet akar, sosem lehet elégedett.
Mivel Reg Park háromszor is Mr. Universe lett,
meg kellett döntenem a rekordját.
Ami mások szerint már túlzás, az nekem többnyire nem elég.
Igenis többre vágytam.
Apám visszavonult,
de újra megmérettette magát a Mr. Universe-ön.
Akkoriban 42 éves volt.
Arnold pedig 23.
Megkérdezték tőlem, tudom-e, hogy ki indul még.
Nem tudtam. Azt mondták, Reg Park.
Mire én: „Ugyan! Képtelenség.”
Furcsa érzés volt kiállni a hősöm ellen.
És végül nyertem.
És amikor ez bekövetkezett, még furcsábban éreztem magam.
Bűntudatom lett.
Felém kerekedett a hiúságom. Nem is kellett volna indulnom.
Tizenöt évesen még erről ábrándoztam, Reg Park volt a bálványom.
És akkor hirtelen én lettem az, akit mások bálványoznak.
Valóra váltottam az elképzelésemet.
ELSŐ HELYEZÉS
Másként gondolkozom, mint a többi ember. A haladásra vagyok hangolva.
Szükségem van valami újra.
Egy új kihívásra. Egy új hegyre, amit megmászhatok.
A Mr. Universe egy világbajnoki cím.
De minden évben van Mr. Universe.
Akkor ki a legjobb?
Ezért hozta létre Joe Weider a Mr. Olympiát,
ahol minden Mr. Universe és világbajnok megmérkőzhetett a Mr. Olympia címért.
Aki ezt megnyeri, tényleg a legjobbnak hívhatja magát. Bumm!
Mr. Olympia!
Az 1969-es volt az első Mr. Olympiám.
Más kategória volt.
Sergio Olivával versenyeztem.
Vesztettem. Jobb volt nálam.
A színpadon adtam neki egy nagy puszit. „Élvezd ki, ez volt az utolsó alkalom!”
A következő évben bosszúra szomjaztam.
Gonosztevőként gondoltam rá, hogy még keményebb edzésre sarkalljam magam.
És végre lehetőségem nyílt szembeszállni vele.
Még meg is szívattam kicsit.
Egyik pózt vettük fel a másik után.
Aztán azt mondtam: „Elég lesz.
Most már nyilván tudják, hogy ki a győztes.”
Mire ő: „Igazad van.” És elsétált.
Én meg úgy mutattam rá, mintha feladta volna.
Bevetettem egy kis pszichológiai trükköt, hogy pontot tegyünk a végére.
ARNOLD ELSŐ OLYMPIA-GYŐZELME
Megfordult, és azt mondta, hogy egy szemétláda vagyok.
Eléggé ki volt akadva.
ELSŐ HELYEZÉS
A 70-es években egyik címet nyertem el a másik után.
Annyival túlszárnyaltam a többieket, hogy esélyük sem volt.
- Mire számít ma este? - Nem is tudom.
Kíváncsi vagyok, hogy milyen lesz.
- Megkérdezhetjük, mire számít? - Hogy fantasztikus testépítőket láthatok.
- Járt már ilyen eseményen? - Nem.
- Járt már ilyen eseményen? - Soha.
- És ön? - Én sem.
WHITNEY MÚZEUM, 1975
Testépítőnek lenni olyan, mint művésznek.
Szobrásznak. Mint Rodin vagy Michelangelo.
Ugyanis érteni kell a szimmetriához és a szépséghez.
Ha valakinek nincs érzéke hozzá, az csak az idejét vesztegeti.
Ez az. Feszítsd még!
Ez az. Így tovább!
Kicsit más, mint két hónapja.
Sosem voltam igazán elégedett a testemmel.
Te jóságos ég!
Amikor tükörbe néztem, nem is értettem, hogy egy ennyire szar testtel
hogy nyerhetnék versenyt.
- Kösz, hogy eljöttél. - Lou Ferrigno is jön.
Amikor fényezem magamat, az mind kamu.
Ez az. Nagyon színpadias.
Az a másik énem, az az énem, amit másoknak szeretnék mutatni.
Ezt kapd le!
Ez majd motiválni fog, mert látszik rajta a karom.
Columbu póza.
Hogy tetszik?
De valójában, amikor egyedül vagyok, és végignézek magamon, azt mondom:
„Kevés vagyok. Esélyem sincs.”
Most a mellizmomról!
Szerintem ez az oka, hogy sosem bírtam nyugton maradni,
és mindig többre vágytam.
Óriási a mellizmod, Arnold.
Hatalmas.
Éppen pózolós bemutatókat tartottam Baltimore-ban és Philadelphiában.
Arra értem haza,
hogy Franco közölte, rossz híre van.
Megkérdeztem, hogy mi a baj. Azt mondta, hogy a bátyám autóbalesetben meghalt.
Ittasan vezetett,
és nekiütközött egy telefonpóznának.
Nem tértem magamhoz.
Mindig is ő volt a családban a kedvenc.
Művészi vénával rendelkezett. Nagyon okos volt.
Sokat olvasott.
De szerintem sosem volt igazán boldog.
Szerintem azért kezdett inni, mert a gyerekkorunk küzdelmes volt.
Jellemző volt otthon az erőszak,
időnként elvertek minket a szüleink.
Szerintem nem bírta feldolgozni ezt a fajta büntetést.
Az ő lelke ennél sokkal finomabb volt. Ilyen volt a természete.
Otthon a bátyámmal együtt ki voltunk téve egyfajta skizofrén viselkedésnek.
Apánk olykor kedves volt, máskor viszont részegen jött haza.
És hajnali háromkor nekiállt üvöltözni.
Ahogy felriadtunk, a torkunkban dobogott a szívünk.
Mert tudtuk, hogy ez mit jelent.
Azt, hogy bármikor megütheti az anyánkat, hogy elveszítheti az eszét.
Szóval sajátos erőszak jellemezte a családunkat.
Ez a típusú neveltetés
rám jótékony hatással volt,
ugyanis én nagyon erős és eltökélt személyiség vagyok.
A bátyám viszont törékenyebb volt.
Nietzschének igaza volt.
Ami nem öl meg, erősebbé tesz.
Az, ami engem azzá tett, aki ma vagyok,
a bátyámat pont hogy tönkretette.
EMLÉKEINKBEN ŐRZÜNK NYUGODJ BÉKÉBEN!
1972-ben, amikor a németországi Essenben versenyeztem,
a szüleim megmagyarázhatatlan okokból
megjelentek.
Legalább ötvenszer indultam
súlyemelő versenyeken, erőemelő versenyeken,
területi és tartományi versenyeken,
országos versenyeken.
A szüleim egyszer sem jöttek el megnézni. Szóval igencsak meglepődtem.
Apám szokatlanul viselkedett.
Kicsit lassabbnak tűnt. Néha összemosódtak a szavai.
Feltűnt, hogy valami nincs rendjén.
Pár héttel később pedig felhívtak,
hogy agyvérzést kapott.
A következő géppel Ausztriába repültem,
és meglátogattam apámat a kórházban.
Nem tudott kommunikálni.
Komoly kórházi ellátásra volt szüksége, és nem tudtam, hogy felépülhet-e még.
Fogalmam sem volt.
Visszarepültem Los Angelesbe,
ő pedig nem sokkal később elhunyt.
Amikor apám és a bátyám meghalt,
nem éreztem semmit.
Tudod? Kiirtottam magamból az érzéseket.
Lehet, hogy később még a felszínre fognak törni. Nem tudom.
Elsajátítottam ezt a képességet.
Hogy érzéketlen legyek a külvilágra.
Az van,
hogy én nem értek különösebben a pszichológiához.
Az viszont biztos…
hogy ha valakinek mindig van egy célja…
egy küldetése,
akkor az az ember nem ér rá azon agyalni, hogy éppen hogyan érzi magát.
„Ma vajon depressziós vagyok?”
„Sajnálom magamat?”
„Áldozattá váltam?”
„Istenem! Jaj, de rossz nekem!” Meg ilyesmi.
Nekem nincs időm efféle szarságokra. Az ilyen emberek ráérnek.
Aki viszont mindig elfoglalt, annak nincs ideje ilyesmin kattogni.
Szóval haladjunk! Pörgessük meg!
Amikor rájöttem, hogy a testépítés rétegsport,
elkezdtem agyba-főbe reklámozni magamat.
Mire figyelnek a bírók?
A megfelelő arányokra, a szimmetriára, az izmok méretére,
és hogy hogyan pózolunk.
Szeretném, ha az emberek megtudnák, hogy miről szól ez a sport.
- Elférsz abban a székben? - Nem, volt egy kis gond.
Értem.
AZ OSZTRÁK TÖLGY ÉS AZ Ő GYÖNYÖRŰ TESTE
Csak öt éve vagyok ebben az országban.
- Mit jelent az „etyepetye”? - Jaj, istenkém!
TÖBB MINT EGY BUTA IZOMAGY
Ez is egy sport, amiben a legjobb akarok lenni.
Egyúttal művésznek is érzem magam.
Olyan testet alkotok, amilyet még nem láttak.
Arnold remek formában volt 1974-ben,
és egyszerűen nem lehetett legyőzni.
1974-ben megnyertem a Mr. Olympia versenyt.
Összesen 13 testépítő-világbajnokságot nyertem.
Egyiket a másik után.
Az elképzelésem hajtott előre.
ELSŐ HELYEZÉS
Nem tudtam, ezek után hova tovább.
Nyerjek még egyet?
Kezdtem unni.
Így hát abbahagytam.
Már tíz éve versenyzek.
Tíz év után úgy érzem, hogy elég volt, tudod?
Esélyt kell adnom másoknak is.
- És így győztesként vonulhatok vissza. - Értem.
Hölgyeim és uraim, Arnold Schwarzenegger!
Ez egy sport. Imádok versenyezni.
Szeretek a világ legjobbja lenni.
A legjobb a világon.
Jó érzés ott állni, tudva, hogy nincs senki,
aki ezen a területen jobb lenne nálam.
De a versenyzés most már unalmassá vált,
szóval szeretnék továbblépni,
hogy megpróbáljam valami másban elérni a csúcsot.
Például miben?
Kipróbálnám magam színészként.
Kíváncsi vagyok, hogy jól menne-e.
TÍZ ÉVVEL KÉSŐBB
Telefonon beszéltünk.
Halló?
Azt mondtam…
Mesélj a színészi munkafolyamatodról!
Mire ő: „Jim.
Én nem színész akarok lenni.
Hanem filmsztár.”
A feliratot fordította: Dittrich-Varga Fruzsina