Hele livet har jeg hatt et uvanlig talent.
Jeg kunne se ting så klart for meg.
Om jeg kan se det, må det være oppnåelig.
Ideen var å forme kroppen slik man vil.
Men det kan også brukes til å forme sinnet.
Til å gjøre tingene alle kaller "umulige".
Og det gir deg viljen…
Jeg kommer tilbake.
…og tryggheten om
at du kan få visjonene ikke bare til å bli virkelighet,
men til å overgå drømmene dine.
Motivasjonen for så mye mer brant i meg.
Mye mer.
Om jeg skulle beskrevet Arnold med ett ord,
ville jeg sagt han er den mest kalkulerende personen jeg har møtt.
Den mest konkurranselystne gærningen jeg har truffet.
Han er bare magisk.
Om Arnold dukker opp på settet, bør du ta deg sammen.
Vi taklet ikke engang å puste samme luft. Han brøt alle reglene i boken.
Arnold mente at en krise er en grusom ting å sløse bort.
Arnold solgte Arnold.
Han forstår universets spøk.
Pisspreik.
DEL 1: IDRETTSUTØVEREN
Mine damer og herrer, fra Østerrike,
ønsk Mr. Arnold Schwarzenegger velkommen til scenen!
Se nå, Arnold Schwarzenegger, 22 år gammel.
Nå bor han i Los Angeles.
Han veier nesten 105 kilo. Han trener flere timer per dag.
Dette er livet hans. Han er proff.
Resten av tiden turnerer han rundt i verden på oppvisninger.
Hør hvordan publikum reagerer på ham.
Og der har dere det!
Arnold Schwarzenegger fra Østerrike.
Syv dommere ser på spesifikke punkter for muskelutvikling og presentasjon.
På førsteplass,
Mr. Arnold Schwarzenegger.
Og vinneren! For en stor dag for ynglingen.
På skolen følte jeg jeg ikke hørte hjemme. Jeg hørte hjemme et annet sted.
Det er ikke livet jeg vil leve, sånn østerrikerne lever.
Det er, du vet,
gå på skolen til man er 18 år, gifte seg, få barn.
Bare jobbe for å brødfø familien.
Jeg følte at min mening med livet, var mye mer enn det.
ØSTERRIKE
Jeg har alltid likt å komme tilbake.
Hver gang du kommer, ser du det fra et annet synspunkt.
Gjennom en annen linse.
Det var så viktig hver gang jeg kom til Østerrike,
selv for å markedsføre filmer, kroppsbygging eller hva enn…
Jeg dro alltid tilbake til Thal.
Det er alltid godt å ha kontakt med røttene, stedet du kommer fra.
Thal er et vakkert sted.
Huset jeg vokste opp i, var omringet av gårder.
Det lå et slott over gaten, bygget på 1100-tallet.
Dette var lekeplassen vår. Så det var virkelig vakkert.
Huset vårt var et gammelt hus.
Det ble bygget på begynnelsen av 1800-tallet.
Skogvokteren bodde nede.
Vi hadde overetasjen i det gamle huset.
Moren min var hardtarbeidende.
Aurelia.
Hun tok det aldri med ro.
Hun var renholdsfanatiker.
Hun lå på kne to ganger i uken og skrubbet gulvet.
Og så, når du åpnet skapet med håndklærne, var de perfekt plassert.
Det var en kant.
Pang.
Om faren min rørte det, klikket hun.
Så fanatisk var hun.
Jeg skal fortelle hva jeg lærte i oppveksten.
"Jobb ræva av deg."
Faren min var sjef for landsbypolitiet.
Han var en tyrann og en veldig tøff politibetjent.
Det var ikke noe tull.
Far mente de skulle ha disiplin i huset. Han sa du måtte fortjene frokost.
Broren min og jeg hadde et godt forhold, men det var preget av konkurranse.
Broren min var ett år eldre. Mer muskuløs, smartere.
Han var veldig flink på skolen.
Far fikk oss til å konkurrere mot hverandre.
Hvem løper raskest?
Hvem plukker de vakreste blomstene på morsdagen?
Faren min sier: "Dere får en time."
Broren min kom hjem med sine blomster. Far sier: "Meinhard, flink gutt. Bra.
Arnold, du prøver på nytt neste år."
Så det var konkurransepreget. Selv dumme ting som det.
Faren min ga meg den driften og motivasjonen,
med beskjeden: "Hva enn du gjør, Arnold,
vær til nytte."
Oppveksten min var veldig tøff, selv om den skjedde på den vakre landsbygden.
Men å vokse opp etter en krig…
Hva skjer i hodet når du kommer hjem fra krig
med posttraumatisk stresslidelse, som faren min?
Han lå begravet under bygninger, grus, i tre dager,
og i tillegg tapte de krigen.
De dro deprimerte hjem.
Østerrike var et land med knuste menn.
Jeg tror det var perioder hvor far virkelig slet.
Når vi ble klasket til,
eller far brukte beltet og slo oss… Nabogutten ble også slått av faren sin.
Alle gikk gjennom det samme.
Da jeg ble eldre, jo mer jeg leste om verden utenfor,
utenfor Østerrike, jo mer begynte jeg å føle:
"Jeg vokste ikke opp på riktig sted. Det er noe galt."
Jeg vet det høres sprøtt ut, men en stund
tenkte jeg: "Kanskje far ikke er faren min.
Kanskje det er en amerikansk soldat."
Jeg undersøkte det. Jeg sa: "Hvor kommer dette fra?
Mitt ønske om å virkelig ikke ville tilhøre Østerrike?
Kanskje jeg tilhører USA? Hvorfor det?"
Det overbeviste meg om at jeg en dag måtte dra dit.
Jeg er på feil sted.
"Jeg må vekk herfra."
Da broren min og jeg dro til Graz…
Det var første gang vi opplevde byen.
Etter skolen gikk vi rundt i byen en stund og så kinoene.
Foran var det en reklame med en fyr som sto sånn.
Jeg var på en måte i en transe.
Hvem er det?
Hercules and the Captive Women. Endelig her, med en ny og dynamisk personlighet.
Reg Park som Hercules. Overmenneskelig styrke.
Jeg gikk inn dit og så denne kroppen,
og jeg var så forbløffet over den at jeg ikke kunne få den ut av hodet.
Testosteronet begynte å merkes.
Jenteinteressen begynte å merkes. Alt begynte å skje.
Og så gikk jeg forbi en butikk.
Den var full av amerikanske ting.
En av tingene var muskelblader fra Amerika.
Denne fyren, Reg Park, som jeg så på kino.
Han er på forsiden.
Inni sto treningsprogrammet hans.
Han sto opp klokken 5. Han trente. Så trente han en andre og en tredje gang.
Jeg må gjøre det.
Det sto at han ble Mr. Universe,
og at han ble oppdaget for Hercules-rollen i Roma.
Så jeg sa: "Herregud. Denne fyren er idolet mitt."
Han var på en måte blåkopien for hva jeg ønsket.
Lysten til å dra til USA var enorm.
Om du er villig til å legge nok timer ned i det, må du finne ut hva du har,
hvor talentet ditt ligger. Hva er du god til?
For meg representerte kroppsbygging en amerikansk sport.
Tilbakemeldingene var så enorme,
og sånn visste jeg at det var retningen jeg ville gå i.
Jeg trente hjemme.
Det var ikke noe lyd. Ingenting.
Jeg kunne tenke, konsentrere meg
og visualisere hvordan jeg skulle vinne i kroppsbygging.
Hvordan jeg skal flytte til USA. Hvordan jeg skal få jobb i film.
Hvordan jeg skal tjene millioner av dollar.
Thalersee, innsjøen, var en magisk scene.
Jeg hang med proffe brytere,
vektløftere, kroppsbyggere, folk med muskler.
Jeg møtte Mr. Austria, Kurt Marnul,
som gikk rundt med pene jenter og kjørte en Alfa Romeo sportsbil.
Jeg ble veldig imponert.
Plutselig ble jeg en del av gjengen.
Jeg var som et barn de adopterte.
Helt siden da har jeg satt pris på den typen vennskap.
Jeg beundret det sånn, så jeg skapte det hvor enn jeg dro.
Faren min var negativ, for det var ikke en vanlig ting å gjøre.
Det vanlige er å bli fotballspiller
eller å vinne i ski. Det er østerriksk.
Hvorfor i helvete løfter du vekter? Og du ser i speilet når du trener.
Hva er det for noe?
Det betyr liksom å være selvopptatt. "Om du vil bruke musklene, hugg ved."
Og moren min ble skremt.
"Alle vennene hans,
de har, du vet,
jenter over sengen sin.
Sønnen min har ikke en eneste jente, se på det.
Ikke en eneste. Det er bare nakne, oljede menn der. Hvor gikk det galt?"
Arnold var ingen leder i starten. Han tilpasset seg til oss.
Men innen et år tror jeg han gikk opp 15, 20 kilo.
Når du er i Arnolds selskap,
får du inntrykk av at alt er lett, og ingenting er noe problem.
Faren min ble ofte med, og han så Arnolds potensial.
Freddy Gerstl, faren, ble en stor støtte.
Han sa: "Du må ha ikke bare sterke muskler,
men også et sterkt sinn."
Kroppen beveger seg ikke av seg selv. Den gjør det fordi du gir den retning.
Han sier: "Husk én ting.
At du kan skade deg, og da er alt det atletiske over.
Du kan ha millioner av dollar.
Noen kan rane deg, og det er borte.
Det eneste ingen kan ta, er sinnet ditt. Hjernekraften din.
Sinnet ditt, viljen din, er til syvende og sist mye viktigere enn kroppen."
Han var en farsfigur som var helt motsatt av faren min.
Ulikt faren min, som kritiserte alt, var han den mer forståelsesfulle faren
som forsto og mykt dyttet deg i riktig retning, heller enn å tvinge.
Jeg hører alltid stemmen hans bak meg, som sier: "Vær sulten på informasjon."
Jeg ble med i vektløftingsklubben kalt Athletik Union Graz.
Gutta fra innsjøen trente også der.
Jeg kunne endelig trene med de store gutta.
Det var der Kurt Marnul trente.
Vektløftingsklubben ble et mekka for meg.
Jeg ble avhengig av det, så jeg dro hver dag.
Da jeg gikk inn, var det en vegg av tre der.
Jeg tok et kritt
og skrev:
bizeps,
trizeps,
brust, rücken.
Jeg tok et sett med bicepscurls.
Ved siden av skrev jeg en strek.
Så skrev jeg en strek til og en strek til.
Så, den neste. Flies på benken.
Da visste jeg når jeg hadde tatt 20 sett av en spesifikk øvelse.
Etter tre timer med trening var veggen full av sett
jeg hadde gjort for å nå målet jeg ville nå.
16 ÅR GAMMEL
Det var et par kroppsbyggerarrangementer hvert år.
Noen ganger mer enn én konkurranse per dag.
Som Mr. Steiermark, som betyr "Mr. Styria".
Så var det Mr. Hercules-konkurransen,
som som regel var for den mest muskuløse fyren.
De leide inn et populært lokalt band.
Det var kvinner fra et eksotisk sted der,
for å gi kroppsbygging bedre rykte.
Så var det en Mr. Austria-konkurranse, som er det nasjonale mesterskapet.
26.4.1964 - ØSTERRIKE FØRSTEPLASS
Dette var et sted jeg var ofte. Her i denne sengen og i dette rommet.
Jeg lå bokstavelig talt her, sånn.
Jeg bare hang her, sånn, og drømte.
Jeg så opp på de figurene.
Og så satte jeg meg opp.
Jeg så Reg Park, med kroppen sin, og så husket jeg historien
om at han vokste opp i Leeds, i England.
Byen var som Graz. Det var en fabrikkby, og folk jobbet hardt.
Jeg sa til meg selv: "Han kom seg vekk derfra?
Da har jeg en sjanse til å komme meg vekk herfra."
Så ser du på alle muligheter for å komme deg vekk.
Jeg tror det var derfor jeg gikk inn i militæret.
I Østerrike avtjener alle militærtjeneste.
Jeg bestemte meg for å gjøre det som 18-åring.
Jeg ville fullføre tjenesten og så gå videre,
for du fikk ikke pass om du ikke hadde fullført militærtjenesten.
Jeg ville spesialisere meg i tankdivisjonen og bli tankfører.
De sa det var umulig. Jeg er for høy.
Far kjente folk i militæret, så jeg ble tankfører.
Jeg ble den mest vågale føreren de hadde, faktisk.
Midt i førstegangstjenesten
ble jeg invitert til en konkurranse i Stuttgart, Tyskland.
Europas best bygde mann, i juniorklassen.
De sa jeg ikke kunne dra.
Jeg innså ikke
at når du avtjener førstegangstjenesten, får du ikke dra.
Jeg dro uansett.
Det er 28 karer på scenen, og jeg vinner.
31.10.1965 - JUNIOR BEST BYGDE MANN TYSKLAND - FØRSTEPLASS
Jeg så for meg karrieren min.
Jeg så meg selv på Mr. Universe-scenen.
Jeg erstattet Reg Parks hode,
satte på mitt hode, sto der med trofeet og strammet musklene.
Og jeg så tusenvis av mennesker
i auditoriet, i teatret. De ropte.
"Arnold!"
Arnold!
Jeg så fantasien, og det var ingen drøm.
Jeg sa: "Drit i drømmen. Hva gjør man med den?
Du trenger en tydelig visjon."
Når du klart visualiserer noe, tror du 100 % at du kan nå det.
Førsteinntrykket mitt var
at det var den mest fremragende junioren jeg hadde sett,
for han hadde alt. Han hadde en karisma som var uvanlig i den alderen.
Han eide scenen allerede da.
Jeg pratet med ham. "Vil du komme til München som trener i studioet mitt?"
Jeg skulle være i militæret i tre år. Jeg måtte spørre om jeg kunne dra tidlig.
Stillingen som ble tilbudt,
å bli trener i et kroppsbyggerstudio i Tyskland, var fristende.
Det var den eneste løsningen
for å få meg ut av Østerrike og ett skritt nærmere USA.
Du blir ikke tidenes beste kroppsbygger i Østerrike.
Du må trene med de beste rundt deg, og kroppsbyggingens mekka var USA.
"Jeg må dra dit, samme hva det krever."
Jeg ser ikke på det som: "Herregud. For en fæl oppvekst jeg hadde."
Nei.
Det jeg hatet som ung var bra, for det drev meg til å komme meg vekk.
Ok, la oss mate jentene.
Lulu, Whiskey!
Jeg kunne trene mer enn andre. Jeg kunne takle elendighet da jeg dro utenlands.
Jeg kunne gjøre mye andre ikke kunne på grunn av det.
Du dytter ham vekk.
Det plaget meg ikke, for det var bedre enn stedet jeg kom fra.
MÜNCHEN
Da jeg ankom München,
hentet min venn Albert Busek meg ved togstasjonen,
og jeg flyttet inn på treningsstudioet.
Det var et bitte lite rom,
sengen var kanskje like stor som sengen jeg vokste opp med.
Alt jeg hadde, var en blender som mikset proteindrikkene mine og noen klær.
Det var det.
Og jeg ble der i minst et år.
Jeg kan dra og trene når som helst.
For en heldig jævel jeg er som bor på treningsstudioet.
Så dannet jeg meg min egen, lille familie.
Det var Albert Busek og Franco Columbu, som jeg møtte i Stuttgart et år tidligere.
Han var en perfekt treningspartner, og en av få italienere som snakket tysk.
Han er fra Østerrike, jeg fra Italia. Vi begynte å trene og ha det gøy sammen.
Siden da har jeg vært en av bestevennene hans.
Jeg rotet det til. En gang til.
Venner hjalp meg med å samle penger til en flybillett
for å konkurrere i Mr. Universe.
24. SEPTEMBER
Tenk, bare noen måneder tidligere er du i militæret.
Nå drar du til London for Mr. Universe-konkurransen.
Målet var å komme i topp seks,
men jeg kom på andre, som 19-åring.
Jeg sa: "Herregud. Om jeg vinner andreplass
som en liten gårdsgutt fra Østerrike, uten erfaring, vinner jeg neste år!"
Arnold var så talentfull
at vanlige folk, kroppsbyggingsfans, visste at dette var fremtiden.
I Mr. Universe-konkurransen
var en mann kalt Wag Bennett en av dommerne.
DOMMER
Han sa: "Arnold, du ser fantastisk ut. Det er helt fremragende."
Masse britiske greier, ikke sant?
Han inviterte oss på middag,
og han var dommer, så jeg tenkte: "Dette er utrolig."
Engelsken min var fæl på den tiden, så vi lo alltid av det.
Wag sa: "Om du kommer tilbake, kan du bo hos oss.
Du trenger ikke bo på hotell."
Året etter organiserte Wag konkurransen,
og han betalte for flybilletten min.
Så jeg var hos Bennett i London,
i 335 Romford Road. Jeg husker det nøyaktig.
Og inn kom Reg Park.
Å møte Reg Park var et utrolig øyeblikk.
Du ser ham i blader.
Du ser ham i filmer.
Så, plutselig, er han der.
Han kom nettopp fra Sør-Afrika og vil trene.
Og så trente vi sammen.
Jeg husker at han ikke engang… Han tok ikke engang av genseren.
Det var utrolig å se Hercules
som du så på film… Å se ham foran deg.
Og å så ha en samtale hvor han er så hyggelig.
Han visste alt om meg, for Wag Bennett hadde fortalt det.
For å motivere meg sa han:
"Om du vinner Mr. Universe, tar jeg deg med til Sør-Afrika.
Du skal på poseringsoppvisninger. Jeg betaler deg for hver eneste.
Du kan tjene litt penger, og du får se hele landet."
Det er ikke rom for feil, for jeg må bli Mr. Universe i 1967.
Wag sa: "Tren leggene. Bicepsene dine er mye større enn leggene.
Leggene er spinkle. Proporsjonene er feil.
Om du vil vinne,
må du finjusteres, og alt må være ti av ti."
Endelig fungerte alt.
Og vinneren…
Arnold Schwarzenegger!
23.9.1967 - FØRSTEPLASS
Som 20-åring ble visjonen min til virkelighet.
På samme scene som Reg Park vant,
og jeg fikk akkurat samme trofé som ham.
På akkurat den måten jeg så det for meg.
Alle menneskene ropte.
Jeg følte det var som et eventyr.
Alt faller på plass.
SØR-AFRIKA
Reg Park inviterer meg til å bo i huset hans i Johannesburg.
Vet du hva det gjorde med meg? Jeg blir invitert til mitt idols hjemtrakter.
Jeg møtte Arnold da han kom hit. Jeg var ni år da.
Han var veldig høflig og veloppdragen.
Han hadde sokker i sandaler. Som en bygdetulling.
Liljehvit hud. Alle på stranden var solbrune.
Jeg husker han nesten følte ærefrykt, men faren min gjorde ham komfortabel.
Det gjorde selvsagt moren min også. Han ble en del av familien med det samme.
Vi spiser middag ute hver kveld og går på kino.
Det han lærte av foreldrene mine, var hvor viktig familie var.
Jeg tror det imponerte ham mer enn noe annet.
Moren min ga Arnold noen tips.
Han kunne stillingene, men hadde ikke flyt og overganger.
Hun hjalp ham med å sette sammen et nummer.
Mareon var ballettlærer.
Hun lærte Reg å være mer grasiøs på scenen.
Det fantes ikke større motsetninger. Ballett handler om grasiøsitet.
Så har du kroppsbygging, som er klumpete, uten noe særlig bevegelse.
Jeg forsto det ikke,
men etter hvert som tiden gikk, begynte jeg å bruke det hun lærte meg.
Som barn var jeg sjenert,
og kroppsbygging var en sport hvor man måtte opptre.
Jeg kunne lære det på min egen måte. Å opptre og posere på scenen.
Og folk rettet på deg. "Smil mer når du opptrer." Sånne ting.
På den måten ble jeg sakte en entertainer
som nøt øyeblikket.
I 1968 deltok jeg i Mr. Universe-konkurransen i London.
Hver gang de ropte ut en positur…
Om jeg holdt en dobbel biceps-positur, hadde jeg de største bicepsene.
Da vi snudde oss rundt og holdt en ryggpositur,
hadde ingen andre en sånn rygg.
Så jeg visste jeg ville vinne.
21.9.1968 - FØRSTEPLASS
Jeg vinner min andre Mr. Universe-tittel. Jeg føler meg bedre enn noen gang.
Jeg skal tilbake til München idet jeg får et telegram fra Joe Weider.
FITNESS-IKON
"Herregud," sa jeg til meg selv.
"Joe Weider? Han er kroppsbyggingens gudfar."
Han har trent mestere siden 1939.
Alle som vinner Mr. Universe og Mr. World, har blitt trent av Joe Weider.
I telegrammet står det:
"Jeg inviterer deg til Miami, til vår Mr. Universe-konkurranse."
For det var to. Weider startet en i USA på 60-tallet.
Jeg ville ikke hjem. Jeg hentet ikke tingene mine.
Jeg ringte Albert og Franco og sa: "Hør her.
Jeg fikk invitasjon fra Weider. Jeg kommer ikke tilbake.
Jeg flytter til USA. Ha det."
USA
KENNEDY FLYPLASS
Da jeg kom til USA, følte jeg…
…at jeg endelig var hjemme.
Så ble vi fløyet ned til Florida.
Jeg var helt overbevist om at jeg ville slå kroppsbyggerne fra USA.
Jeg ville bli den nye mesteren. Bli tidenes største kroppsbygger.
Han var så arrogant og kjepphøy, som en vinner, men han var ikke i form.
Alt handlet om å være stor og størrelse for ham.
Og da de annonserte fjerdeplass, tredjeplass
og andreplass, Arnold Schwarzenegger…
Å faen.
Det er ikke mulig.
Før var jeg ansett som uslåelig, men plutselig vant Frank Zane.
Dette er fryktelig. Jeg er flau.
Han var vant til å alltid vinne.
Han landet i USA for første gang, ble slått av,
med hans ord, "en kylling med armer på 42 cm…"
Det plaget ham skikkelig.
Jeg ble helt knust.
Jeg lå der i sengen, midt på natten, på et hotellrom,
og jeg trodde verden gikk under.
Jeg er i et rart land. Jeg kan ikke kommunisere her.
Jeg er tusenvis av kilometer hjemmefra. Og jeg tapte nettopp.
Jeg skuffet alle.
Jeg tenkte kroppsbyggerverdenen ville si:
"Schwarzenegger er ikke den vi trodde. Drit i ham."
Jeg gråt hele natten.
Neste dagen sa jeg: "Ok, du gråt som en baby, din drittsekk.
Nå går vi videre."
Så ga Weider meg en flybillett til Los Angeles.
Han skal fikse ting og skaffe meg en leilighet.
Jeg skrev til vennene mine: "Dette er annerledes."
Jeg følte meg totalt hjelpeløs og alene.
Studioene jeg gikk på, var stedene de beste kroppsbyggerne trente.
Jeg kommer inn og vil trene.
Det var folk som eide studioet der, som Vince Gironda, han eide Vince's Gym.
Han sa: "Du er fortsatt en baby.
Vi må få vekk mye fett, men du har stort potensial."
"Hva prater han om? Potensial?" sa jeg til meg selv.
Så trente jeg på Gold's Gym,
og Joe Gold kalte meg raskt "Ballongmagen".
Jeg sa: "Herregud."
Jeg innså hvorfor det var så viktig å dra til USA,
for de har en annen forståelse av hva "i form" betyr.
Jeg får ikke til noe på egen hånd.
Jeg trenger hjelp.
Så jeg inviterte Frank Zane, fyren jeg ble slått av,
ut til California for å trene med meg.
Jeg ville se hva han gjorde for å få en sånn fysikk.
Jeg bodde hos ham, i en seng i stuen hans,
og vi dro til studioet og trente. Dro på stranden. Tok bilder for Weider.
Jeg dro tilbake til Florida,
sa opp lærerstillingen og flyttet til California.
Og så, da jeg trente der, spesielt på Gold's Gym, følte jeg:
"Det ville vært flott om Franco så hva som foregår her."
Han var en nær venn og treningspartner i München.
Jeg savnet ham.
Men da Weider hørte hvor høy han var, var han ikke interessert.
Han sa: "Vil ikke ta med meg en sånn liten fyr. Kom igjen."
Til sist overbeviste Artie Zeller, fotografen, og jeg ham.
Etter det akselererte alt.
Cinque, sei, sette.
Hva?
Sette.
Otto.
Nove.
Dieci.
Ok.
-Jeg klarer det. -Franco klarer det.
Ok, du kan hjelpe meg.
Når det gjaldt å skape et fellesskap,
hadde jeg større talent der enn i kroppsbygging.
Gold's Gym i Venice Beach.
Kroppsbyggere som trente til mesterskap, dro dit for å trene.
Og så presenterte Joe Weider det som mesterens gym.
Nesen vil se tynn ut nå.
Førsteinntrykket av ham
var at han var utadvendt og morsom og alltid dro spøker.
På treningsstudioet var han fokusert.
Det var masse energi, vi hjalp hverandre.
Arnold var flott å ha på studioet.
Man fikk lyst til å trene hardere bare for å imponere ham.
Han var perfeksjonist.
Man trener sammen og hjelper hverandre. Men hjelper hverandre med å få pump,
så smører man på olje.
Smør på olje, jeg når det ikke. Noen må olje ryggen min.
Det er det man gjør. Hjelper hverandre. Før man går, sier man "lykke til".
Jeg pleide å si: "Lykke til, jeg slår deg."
Jeg var aldri kostholdsfanatiker.
Frank Zane og Franco Columbu satte sammen vitaminene mine.
Og så eksperimenterte vi med steroider.
Alle som er i kroppsbyggertoppen, tar steroider.
Kanskje 5 % av fremgangen min skyldes steroider.
En lege overvåket det.
Man fulgte en streng regel om å gjøre det fire måneder i året
før en konkurranse og så stoppe.
Så jeg forandret matvanene mine. Jeg ble veldig solbrun.
Om hele personligheten din er å vise deg frem,
gleder du deg til å vise folk hva du har.
Det var hundrevis av folk som så på menn som trente.
Jeg følte jeg levde på et sirkus.
Så du fikk hele tiden tilfredsstillelsen av at folk så på deg
og sa: "Jøss, han ser utrolig ut."
Det var sommeren i 1969.
Jeg jobbet som vertinne på Zucky's Deli.
Han kom til meg og sa:
"Du er så sexy. Jeg må be deg med ut på date."
FORFATTER
Med en veldig tykk aksent.
Knapt 100 ord i ordforrådet.
Han var kjekk. Han var magnetisk. Han var karismatisk.
Han var bare annerledes.
Da han ankom daten, så jeg på månelandingen.
Mottatt, Eagle.
Vi så på den sammen. Vi tok bilder foran TV-en.
Tranquility-basen her. Eagle har landet.
Etter vår første date møtte vi hverandre så ofte vi kunne.
Han fikk alle til å le.
Han var bare så
fengslende.
Barbara var første gang
jeg så, via henne, hvordan USA feirer jul.
For hun tok meg med hjem, og familien var så inkluderende.
Det var første gang i livet at jeg feiret en bursdag,
da Barbaras mor bakte bursdagskake.
Jeg fikk aldri kake. Ingen sang "Gratulerer med dagen".
Vet ikke hvorfor.
Det ga meg en ny måte å sette pris på den amerikanske livsstilen på
og ha et normalt liv.
Men med familien…
Kommunikasjonen med foreldrene mine var ikke bra.
Og broren min…
Jeg slettet ham fra tankene i årevis under kroppsbyggerårene mine.
Jeg følte jeg skapte mitt eget liv her
og ville ikke ha noe å gjøre med mitt gamle liv.
Joe Weider ville finne ut hvordan han skulle selge meg.
Så han fikk en idé om at jeg er en tysk maskin.
Ingen følelser, marsjerer bare på, og det vil gjøre meg til mester.
Jeg elsket det, det var sånn jeg så meg selv. Som en som ikke kunne stoppes.
Joe Weider hadde ett mål, og det var at jeg vant alle konkurranser.
At jeg var på forsiden av bladet hans.
At jeg solgte dritmye kosttilskudd for ham.
Og alt jeg gjorde, ville han sette navnet sitt på.
Så da jeg kom på å splitte bicepstrening med tricepstrening,
kalte han det The Weider Split-rutinen.
Det var avtalen.
Jeg skal gå gjennom dette.
Du burde få tatt unike bilder, Arnold. Få det til å se annerledes ut.
Jeg måtte jobbe med ham og si: "Du selger produkter, du tjener millioner.
Jeg vil selge noen egne produkter.
Jeg trenger bare reklameplass i bladet ditt."
Jeg ville tjene penger. Jeg ville gjøre én dollar om til to.
Jeg ville lære å gjøre det på den amerikanske måten.
Jeg sa: "Kan du hjelpe meg med å gå på college og lære engelsk?
Så tar jeg businesskurs, for til sist må jeg kanskje ta over bedriften din."
Og han elsket det.
Dette er de nye forsidene.
Få se.
Vi vil ikke ha ham på forsiden. Kom igjen.
Du har sagt du bare har Mr. Universe eller Mr. Olympia på forsiden.
Joe?
Hver gang jeg vinner noe, tenker jeg: "Ok, hva er det neste?"
Om du alltid er sulten, blir du aldri fornøyd.
For Reg Park vant tre Mr. Universe-konkurranser.
Arnold må ta den rekorden.
Når folk tenker noe er for mye, er det absolutt ikke nok for meg.
Og jeg ville ha mer.
Far hadde pensjonert seg, men han ville konkurrere i Mr. Universe.
På den tiden var pappa 42 år. Arnold var 23 år.
Noen sa: "Vet du hvem som deltar?" Jeg sa: "Hvem?"
De sa: "Reg Park." Jeg sa: "Kom igjen, det er umulig."
Det føltes rart å konkurrere mot idolet.
Og så vant jeg.
Da det skjedde, skjedde det noe rart mentalt.
Jeg hadde litt dårlig samvittighet.
At egoet mitt kom i veien eller at jeg ikke burde konkurrert.
Å vite at du som 15-åring drømte om det, og du idoliserte det…
Og plutselig blir du den andre idoliserer.
Jeg fikk visjonen til å bli en realitet.
19.9.1970 FØRSTEPLASS
Jeg tenker bare annerledes. Jeg tenker på å gå videre.
Hva er det nye?
En ny utfordring. Et nytt fjell å klatre.
Mr. Universe er en VM-tittel, men det er Mr. Universe hvert år.
Hvem er da den beste?
Så Joe Weider skapte Mr. Olympia,
hvor alle Mr. Universe-vinnere og VM-mestere konkurrerer.
Om du vinner, kan du kalle deg selv best. Pang! Mr. Olympia!
Året var 1969, det var min første Mr. Olympia.
Det var en annen liga.
Jeg konkurrerte mot Sergio Oliva.
Jeg tapte mot ham. Han var bedre enn meg.
Jeg ga ham et stort kyss på scenen
og sa: "Nyt det, det er siste gang."
Neste år kom jeg tilbake for hevn.
Jeg måtte gjøre ham til en skurk for å trene hardere og bedre.
Jeg fikk endelig sjansen til å konfrontere ham.
Så lurte jeg ham.
Vi poserte mot hverandre gang på gang. Så sa jeg: "Jeg tror det holder.
Nå må de da vite hvem som er vinneren."
Han sier: "Du har rett." Så går han av scenen.
Jeg pekte på ham. "Han gir opp."
Det var et mentalt triks for å avgjøre det en gang for alle.
ARNOLDS FØRSTE OLYMPIA-SEIER
Han snudde seg og sa: "Din jævel." Han ble kjempesint.
3.10.1970 - FØRSTEPLASS
På 70-tallet ble jeg drevet til å gå fra tittel til tittel.
Jeg var så langt foran alle andre at jeg overkjørte dem.
-Hva forventer du å se i kveld? -Vet ikke.
Jeg er nysgjerrig.
-Hva forventer du i kveld? -Å se fantastiske kroppsbyggere.
-Har du vært på et før? -Nei.
-Har du vært på et før? -Aldri!
-Har du? -Aldri.
WHITNEY-MUSEET
Å være kroppsbygger er som å være kunstner,
skulptør, som Rodin eller Michelangelo.
For du må ha en følelse av symmetri og skjønnhet.
Om du ikke har det, ser alt sammen bare meningsløst ut.
Sånn, ja. Hold. Sånn, ja. Bare hold.
Ser litt annerledes ut enn for to måneder siden.
Jeg var aldri fornøyd med kroppen min.
Herregud.
Jeg så i speilet og sa: "Vet ikke hvordan denne drittkroppen
kan vinne denne konkurransen."
-Takk for at du kom. -Lou Ferrigno kommer også.
Når jeg skryter av meg selv, er det bare tull.
Ok. Veldig dramatisk.
Det er som en annen meg, den jeg vil at verden skal se.
Ta denne.
Det burde inspirere deg, det er et armbilde.
Det er Columbu.
Liker du det?
Men når jeg er alene,
sier jeg til meg selv: "Det holder ikke. Det skjer ikke."
Se på brystet.
Det var det som gjorde at jeg alltid var på kanten og alltid ønsket mer.
-Brystet ditt ser utrolig ut, Arnold. -Enormt.
Jeg var i Baltimore og Philadelphia på poseringsoppvisninger.
Jeg kom hjem,
og Franco sa: "Jeg har dårlige nyheter."
-Jeg sa: "Hva da?" -Han sa: "Broren din døde i en bilulykke.
Han fyllekjørte
og traff en telefonstolpe."
Jeg ble satt ut.
Han var alltid familiens favoritt.
Han var veldig kunstnerisk. Veldig smart.
Leste mye.
Men jeg tror ikke han noen gang var lykkelig.
Han begynte nok å drikke fordi oppdragelsen vår var veldig tøff.
Brutaliteten hjemme,
slagene vi noen ganger fikk av foreldrene våre…
Han klarte ikke holde ut straffen.
Han var av natur en mye mer delikat person.
Broren min og jeg var vitne til en veldig schizofren oppførsel hjemme.
Det var den snille faren,
også var det andre ganger da han kom hjem full.
Og han skrek klokken tre om natten.
Vi våknet, og plutselig banket hjertene våre hardt,
for vi visste hva det betydde.
At han til enhver tid kunne slå moren min eller bli helt gal.
Det var en slags merkelig vold.
Den oppveksten vi hadde,
var gunstig for en som meg, som på innsiden var veldig sterk og bestemt.
Men broren min var mer skjør.
Nietzsche hadde rett i
at det som ikke dreper deg, gjør deg sterkere.
Det som gjorde meg til den jeg er i dag, er det samme som ødela ham.
I 1972, da jeg konkurrerte i Essen i Tyskland,
kom foreldrene mine av uforklarlige grunner.
Jeg konkurrerte minst 50 ganger
i styrkeløftkonkurranser, i powerløftkonkurranser,
i lokale- og delstatskonkurranser, nasjonale konkurranser.
Foreldrene mine kom aldri. Derfor ble jeg ganske overrasket.
Faren min oppførte seg litt rart.
Han var litt tregere. Noen ganger snakket han utydelig.
Det var noe som var litt feil.
Noen uker senere fikk jeg en telefon om at faren min hadde fått slag.
Jeg tok neste fly til Østerrike og dro for å besøke faren min på sykehuset.
Han kunne ikke kommunisere.
Han trengte mye legehjelp,
men jeg visste ikke om han ville komme seg.
Det visste jeg ikke.
Jeg fløy tilbake til Los Angeles, og etter det døde han.
Da faren og broren min døde, følte jeg ingenting.
Skjønner? Jeg slettet det.
Det dukker kanskje opp senere i livet,
de følelsene, men jeg vet ikke.
Jeg har trent meg selv til å gjøre det. Å ikke bli påvirket av noe på utsiden.
Jeg mener, jeg er ikke ekspert i psykologi eller noe.
Alt jeg kan si, er at
når du er en person som alltid har et mål,
som alltid har en mening,
har du mindre tid til å tenke: "Hvordan føler jeg meg i dag?
Er jeg deprimert i dag?
Synes jeg synd på meg selv? Har jeg blitt et offer?
Herregud, jeg føler meg så fæl." Sånne ting.
Jeg har ikke tid til sånt. Det er ofte folk som ikke jobber nok.
Om du alltid er opptatt, har du ikke tid til å tenke på det.
La oss bare gå videre. Gå.
Da jeg innså at kroppsbygging ikke var så populært,
bestemte jeg meg for å virkelig promotere meg selv.
Hva ser dommerne etter?
De ser etter proporsjoner, symmetri, størrelse på musklene,
hvordan du poserer.
Jeg vil prøve å hjelpe folk med å forstå hva sporten handler om.
-Har du alt i stolen nå? -Nei, det var problemer.
Skjønner.
HVEM TRENGER SPEIL? AUSTRIAN OAKS VAKRE KROPP
Jeg har bare vært i landet i fem år. Hva betyr "hanky-panky"?
Milde himmel.
HAN ER IKKE DUM HJERNE OG MUSKLER
Det er en sport, jeg kjemper om å være best.
Samtidig er jeg en kunstner.
Jeg skaper en kropp som ikke var der tidligere.
I 1974 var Arnold i fantastisk form,
og han var helt uslåelig.
I 1974 vant jeg Mr. Olympia-konkurransen.
Jeg vant til sammen 13 verdensmesterskaper i kroppsbygging.
Ett etter ett.
For jeg ble drevet av en visjon.
FØRSTEPLASS
Hva annet kan man gjøre?
Vinne enda et?
Kjedelig.
Så jeg sluttet.
Jeg har konkurrert i ti år. Etter ti år føler jeg det holder, skjønner?
Jeg må gi andre folk en sjanse.
Og avslutte som vinner.
Mine damer og herrer, Arnold Schwarzenegger!
Det er en sport. Jeg elsker å konkurrere.
Og jeg elsker å være best i verden.
Du vet, bare den beste.
Å stå der og vite at det ikke finnes andre menn
som er bedre til dette enn jeg er.
Det er så repetitivt nå at jeg vil gå videre til noe annet
og prøve å bli best i det.
Som hva da?
Jeg vil begynne med skuespill. Finne ut om jeg er god til det.
10 ÅR SENERE
Jeg satt i telefonen.
Hallo?
Jeg sa…
Fortell om prosessen din som skuespiller.
Han sa: "Jim.
Jeg vil ikke bli skuespiller.
Jeg vil bli stjerne."
Tekst: Ida Aalborg