‎Toată viața mea,
‎am avut
‎un talent neobișnuit
‎care m-a făcut să văd lucrurile ‎foarte clar
‎în fața mea.
‎Dacă le pot vedea,
‎înseamnă că se pot realiza.
‎Ideea a fost
‎să-ți sculptezi corpul
‎după voia ta.
‎Însă și mintea poate fi modelată.
‎Ca să faci lucrurile ‎pe care toți le cred imposibile.
‎Iar asta îți dă voința…
‎Voi reveni.
‎…și siguranța
‎că poți face ca viziunile tale
‎să devină nu doar realitate,
‎ci să-ți întreacă și visele.
‎Am simțit motivația
‎pentru mult mai mult.
‎Mult mai mult.
‎Dacă ar fi să-l descriu pe Arnold ‎într-un cuvânt,
‎aș spune că e cel mai calculat individ
‎pe care l-am întâlnit.
‎E cel mai competitiv maniac ‎pe care l-am cunoscut.
‎E pur și simplu magic.
‎Dacă Arnold apare pe platou, ‎ar fi bine să fii profesionist.
‎Nu ne suportam absolut deloc.
‎Încălca absolut toate regulile.
‎Arnold credea că o criză ‎nu trebuie deloc irosită.
‎Arnold a creat marca Arnold.
‎Înțelege gluma Universului.
‎Pe naiba!
‎PARTEA 1: ATLET
‎Doamnelor și domnilor, din Austria,
‎aplaudați-l, vă rog, ‎pe dl Arnold Schwarzenegger.
‎Priviți! Arnold Schwarzenegger, ‎22 de ani, din Los Angeles acum.
‎Cântărește aproximativ 104 kg.
‎Se antrenează mai multe ore pe zi.
‎Asta e viața lui. E profesionist.
‎Când nu face asta, face turul lumii,
‎la expoziții.
‎Ascultați reacția publicului!
‎Și iată-l!
‎Arnold Schwarzenegger, din Austria.
‎Șapte jurați punctează dezvoltarea ‎musculaturii și prezentarea.
‎Pe primul loc,
‎dl Arnold Schwarzenegger.
‎Și câștigătorul!
‎Ce zi pentru tânărul ăsta!
‎La școală, simțeam ‎că locul meu nu e aici.
‎Era în altă parte.
‎Nu așa vreau să trăiesc, ‎cum trăiesc austriecii,
‎adică să fac școală până la 18 ani, ‎iar, apoi, să mă însor și să fac copii,
‎să lucrez ca să-mi întrețin familia.
‎Simțeam că scopul meu în viață ‎era mai important.
‎Mă întorc mereu cu plăcere aici.
‎De fiecare dată, ai altă perspectivă.
‎Privești totul cu alți ochi.
‎Era foarte important ‎de câte ori veneam în Austria
‎ca să-mi promovez filmele, culturismul
‎sau altceva…
‎M-am întors mereu aici, în Thal.
‎E bine mereu să nu-ți pierzi ‎rădăcinile, originea.
‎Thal e un loc foarte frumos.
‎Casa în care am crescut eu
‎era înconjurată de ferme.
‎Era un castel vizavi,
‎construit în anii 1100.
‎Ăsta era locul nostru de joacă. ‎Deci, era minunat.
‎Casa noastră era veche.
‎A fost construită ‎la începutul anilor 1800.
‎La parter, locuia pădurarul.
‎Noi locuiam la etajul acelei case vechi.
‎Mama era foarte muncitoare.
‎Aurelia.
‎Nu stătea locului niciodată.
‎Era o fanatică a curățeniei.
‎Sincer, stătea în genunchi
‎de două ori pe săptămână, ‎frecând podeaua.
‎Apoi, când deschideai dulapul
‎cu prosoape,
‎erau ordonate perfect.
‎Exista o margine.
‎Bum, bum!
‎Dacă tata le deranja puțin,
‎o lua razna.
‎Atât de fanatică era!
‎Vă voi spune ce am învățat în copilărie.
‎„Muncește din greu!”
‎Tata era șeful secției locale de poliție.
‎Era un tiran și un polițist foarte dur.
‎Nu era de glumă cu el.
‎Tata s-a gândit să instituie ‎disciplina în casă.
‎Micul dejun trebuia meritat.
‎M-am înțeles foarte bine cu fratele meu,
‎dar era o relație competitivă.
‎Fratele meu era cu un an mai mare,
‎mai musculos, mai deștept.
‎Era foarte bun la școală.
‎Tata încuraja competiția dintre noi.
‎Cine aleargă mai repede?
‎Cine alege cele mai frumoase flori
‎de Ziua Mamei?
‎Tata zicea: „Aveți o oră.”
‎Fratele venea acasă cu florile.
‎Tata zicea: „Bravo, Meinhard! Foarte bine.
‎Arnold, la anul, o să încerci iar.”
‎Deci, era o competiție ‎și pentru astfel de nimicuri.
‎Tata mi-a cultivat motivația și impulsul,
‎completate de mesajul:
‎„Orice ai face, Arnold,
‎fii util!”
‎Am avut o copilărie foarte grea, ‎deși era foarte frumos la țară.
‎Să copilărești după un război…
‎Ce poate fi în mintea ta
‎când te întorci de la război
‎suferind de sindromul ‎de stres posttraumatic
‎ca tata?
‎Fusese îngropat sub dărâmăturile ‎clădirilor timp de trei zile
‎și, în plus, pierduseră războiul.
‎Au plecat acasă foarte deprimați.
‎Austria era o țară ‎cu bărbați afectați emoțional.
‎Cred că erau momente ‎când tatăl meu se chinuia mult.
‎Când eram plezniți,
‎sau când tata folosea cureaua și ne lovea.
‎Și puștiul din vecini era bătut ‎de tatăl lui.
‎Toți treceau prin același lucru.
‎Cu cât mă maturizam
‎și cu cât citeam mai mult ‎despre lumea din afară,
‎din afara Austriei, cu atât mă gândeam:
‎„Cred că n-am crescut în locul potrivit.
‎E ceva în neregulă.”
‎Știu că sună ca o nebunie, dar, o vreme,
‎mă gândeam că poate tata
‎nu e chiar tata.
‎Poate că e un soldat american.”
‎Am verificat. M-am întrebat: ‎„De ce simt așa?
‎Dorința ca eu
‎să nu aparțin Austriei?
‎Poate că locul meu e în America. De ce?”
‎Asta m-a convins ‎că, într-o zi, trebuia să fiu acolo.
‎Eram în locul greșit.
‎„Trebuie să plec de aici.”
‎Când am fost cu fratele meu ‎la oraș, în Graz…
‎era prima dată ‎când vedeam cum e într-un oraș.
‎După școală, ne plimbam prin oraș puțin
‎și vedeam filme la cinema.
‎Am văzut odată un afiș
‎cu un tip care stătea așa.
‎Parcă am intrat într-o transă.
‎Cine e?
‎Hercule cucerește Atlantida.
‎Aici, în sfârșit,
‎cu o personalitate nouă și energică.
‎Reg Park, în rolul lui Hercule.
‎Forță supraomenească.
‎I-am văzut trupul acolo
‎și am fost atât de uimit de trupului lui, ‎încât nu-l mai puteam uita.
‎Testosteronul lucra.
‎Începusem să fiu interesat de fete.
‎A început să se întâmple totul.
‎Apoi, am trecut pe lângă un magazin.
‎Erau numai chestii americane.
‎Printre altele, aveau ‎reviste americane de culturism.
‎Era Reg Park,
‎actorul din filme.
‎Era pe copertă.
‎Înăuntru, era ‎programul lui de antrenament.
‎Se trezea la ora 5:00. Se antrena.
‎Apoi, se antrena a doua oară ‎și a treia oară.
‎Trebuia să fac asta!
‎Scria cum devenise Mister Univers,
‎și cum fusese descoperit în Roma, ‎ca să devină Hercule.
‎Am exclamat: „Dumnezeule!
‎Tipul ăsta e idolul meu.”
‎Așadar, el era modelul meu
‎pentru cum voiam să ajung.
‎Dorința mea să vin în America
‎era enormă.
‎Dacă ești dispus să te implici,
‎sigur vei afla la ce te pricepi,
‎care e talentul tău.
‎La ce ești bun?
‎Pentru mine, culturismul reprezenta
‎un sport american.
‎Am fost foarte apreciat la sală
‎și așa am știut că asta e direcția ‎în care vreau să merg.
‎Mă antrenam acasă.
‎Nu se auzea nimic.
‎Absolut nimic.
‎Puteam să mă gândesc, să mă concentrez
‎și să vizualizez cum voi deveni ‎campion la culturism,
‎cum mă voi muta în America,
‎cum voi ajunge în filme,
‎cum voi câștiga milioane de dolari.
‎Lacul Thalersee
‎oferea un peisaj de vis.
‎Ieșeam cu luptători profesioniști,
‎halterofili,
‎culturiști,
‎oameni cu mușchi.
‎L-am cunoscut ‎pe Mister Austria, Kurt Marnul,
‎trecând pe lângă niște fete frumoase
‎și oprindu-și mașina sport, Alfa Romeo.
‎Mi s-a părut impresionant.
‎Am intrat imediat în gașca de prieteni.
‎Eram ca un puști pe care ei îl adoptau.
‎Cred că, de atunci, am sărbătorit ‎camaraderia asta.
‎Pentru că o admiram enorm,
‎o cream oriunde aș fi mers.
‎Tata nu era de acord, ‎fiindcă nu era ceva obișnuit.
‎Ceva obișnuit era să devii fotbalist
‎sau campion la schi.
‎Suntem în Austria!
‎Ce naiba o să faci cu halterofilia?
‎Și te uiți în oglindă când te antrenezi. ‎Ce e asta?
‎Adică, „ești obsedat de tine”.
‎A zis: „Dacă vrei mușchi,
‎mergi și taie lemne!”
‎Iar mama s-a speriat.
‎„Toți prietenii lui
‎au postere
‎cu fete deasupra patului.
‎Fiul meu n-a pus nicio fată aici. Uite!
‎Nicio fată! ‎Sunt doar bărbați goi și uleioși.
‎Cu ce am greșit?”
‎La început, Arnold nu era lider.
‎S-a adaptat la felul nostru.
‎Dar, într-un an,
‎cred că a pus 15, 20 de kilograme.
‎Când erai în compania lui Arnold,
‎aveai impresia că totul e ușor
‎și că nu sunt probleme.
‎Tata venea des
‎și recunoștea potențialul lui Arnold.
‎Freddy Gerstl, tatăl, a devenit ‎un mare susținător.
‎Spunea: „Nu trebuie să ai doar ‎mușchi puternici ca restul,
‎ci și o minte puternică.”
‎Corpul nu funcționează singur. ‎Funcționează fiindcă îi dai o direcție.
‎A zis: „Nu uita un lucru!
‎Te poți accidenta, ‎iar toată cariera ta în sport se termină.
‎Poți avea milioane de dolari.
‎Cineva îți poate fura absolut tot ce ai.
‎Singura pe care nimeni n-o poate lua ‎e mintea ta,
‎forța creierului.
‎Mintea ta, voința ta,
‎sunt, în final, mult mai importante ‎decât trupul.”
‎Era modelul de tată opus tatălui meu.
‎Spre deosebire de tata care critica tot,
‎tipul ăla era mai mult tatăl înțelegător,
‎care, cu empatie, te îndrepta ‎în direcția corectă,
‎în loc să te forțeze.
‎Aud mereu o voce care-mi spune:
‎„Fii avid de informație!”
‎Am intrat în clubul halterofililor ‎numit ‎Athletik Union Graz.
‎Băieții de la lac se antrenau și ei acolo.
‎În sfârșit, mă puteam antrena ‎cu băieții importanți.
‎Acolo se antrena Kurt Marnul.
‎Clubul ăsta de halterofili devenise Mecca.
‎Am ajuns dependent de asta,
‎așa că mergeam zilnic.
‎Când intram în sală, era un perete
‎din lemn.
‎Apoi, luam o bucată de cretă
‎și scriam
‎bicepși,
‎tricepși,
‎bust, spate.
‎Apoi, făceam un set ‎de flexii pentru bicepși.
‎Apoi, trăgeam în dreptul lor o linie.
‎Apoi, mai trăgeam o linie și încă una.
‎Apoi, următorul set.
‎Fluturări de gantere pe bancă.
‎Știam când terminam cele 20 de seturi
‎ale unui exercițiu.
‎După trei ore de antrenament, era
‎plin de seturi de antrenament făcute
‎pentru a-mi atinge obiectivul.
‎1964 ‎VÂRSTA: 16 ANI
‎La culturism, erau, poate, ‎unul sau două evenimente pe an.
‎Uneori, existau ‎mai multe concursuri pe zi.
‎Cum ar fi Mister ‎Steíermark, ‎adică Mister Styria.
‎Apoi era un concurs Mister Hercule,
‎de obicei, pentru tipul cel mai musculos.
‎Aduceau o trupă locală, care era la modă.
‎Erau femei care veneau din locuri exotice,
‎pentru a da culturismului ‎o reputație mai bună ca sport.
‎Apoi, era concursul Mister Austria,
‎care e, desigur, campionatul național.
‎26.04.1964 - MISTER AUSTRIA JUNIORI ‎GRAZ, AUSTRIA - PRIMUL LOC
‎Aici petreceam mult timp.
‎Aici, în patul ăsta și în camera asta.
‎Pur și simplu, stăteam întins aici,
‎așa.
‎Zăceam așa
‎și visam.
‎Priveam în sus, la personajele alea.
‎Apoi, mă ridicam.
‎Îl vedeam pe Reg Park cu trupul lui
‎și, apoi, îmi aminteam povestea lui,
‎cum a crescut în Leeds,
‎în Anglia.
‎Orașul lui era ca Graz.
‎Era un oraș industrial,
‎iar oamenii munceau din greu.
‎Îmi ziceam: „A reușit să scape de acolo?
‎Atunci, am și eu șansa
‎de a scăpa de aici.”
‎Apoi, am căutat orice șansă ‎de a pleca de aici.
‎Cred că de asta m-am înrolat ‎devreme în armată.
‎În Austria, armata e obligatorie.
‎Am decis să o fac la 18 ani.
‎Am vrut să termin armata ‎și, apoi, să mă mut,
‎fiindcă nu primeai pașaport ‎fără să fi făcut armata.
‎Voiam să mă specializez în divizia ‎de tancuri și să conduc un tanc.
‎Au spus că e imposibil. Eram prea înalt.
‎Tata avea niște relații în armată ‎și am devenit șofer de tanc.
‎Apoi, am ajuns cel mai curajos ‎șofer de tanc pe care-l aveau.
‎În timpul antrenamentului de bază,
‎am primit invitația de a participa ‎la un concurs în Stuttgart, Germania.
‎Cel mai bine făcut bărbat din Europa, ‎divizia juniori.
‎Am cerut voie, dar nu mi-au permis.
‎Nu realizasem
‎că, în timpul antrenamentul de bază,
‎n-aveai voie să pleci.
‎Am mers oricum.
‎Erau 28 de tipi pe scenă,
‎iar eu am câștigat!
‎31/10/1965 - CEL MAI BINE FĂCUT BĂRBAT ‎GERMANIA - PRIMUL LOC
‎Atunci, mi-am vizualizat cariera.
‎M-am văzut pe scena Mister Univers.
‎Trebuia să-i înlocuiesc capul lui Reg Park
‎cu al meu, stând acolo, cu trofeul
‎și flexându-mi mușchii.
‎Și am văzut
‎miile de oameni
‎în aulă, în sală, strigând:
‎„Arnold!”
‎Am văzut fantezia
‎și nu era un vis.
‎Mi-am zis: „La dracu' cu visul! ‎Ce faci cu el?
‎Ai nevoie de o viziune clară.”
‎Când vizualizezi ceva foarte clar,
‎crezi că poți realiza acel lucru 100%.
‎Prima mea impresie a fost
‎că era cel mai remarcabil junior ‎pe care-l văzusem,
‎fiindcă le avea pe toate.
‎Avea o carismă neobișnuită ‎pentru acea vârstă.
‎Acapara publicul
‎de pe atunci.
‎I-am zis: „Ai vrea să vii la Munchen, ‎ca antrenor la sala mea de sport?”
‎Trebuia să fac armata trei ani.
‎A trebuit să întreb ‎dacă pot pleca mai devreme.
‎Postul care mi se oferise,
‎să fiu antrenor într-o sală ‎de culturism din Germania,
‎era atrăgător.
‎Era singura mea soluție
‎de a ieși din Austria ‎și de a mă apropia de America.
‎Nu poți ajunge cel mai mare culturist ‎din istorie în Austria,
‎fiindcă trebuie să te antrenezi ‎cu cei mai buni culturiști,
‎iar centrul culturismului era America.
‎„Trebuie să plec de aici, orice-ar fi.”
‎Nu-mi plâng de milă: „Doamne!
‎Ce copilărie groaznică am avut!”
‎Nu.
‎Ce uram în copilărie a fost bun,
‎fiindcă asta m-a împins să plec de acolo.
‎Bine. Să hrănim fetele!
‎Lulu, Whiskey!
‎Unu, Misty!
‎Mă puteam antrena cel mai mult.
‎Puteam îndura suferința ‎când călătoream prin alte țări.
‎Puteam face ceea ce alții nu puteau
‎datorită trecutului.
‎Îl dă la o parte.
‎Nu mă deranja,
‎fiindcă era mai bine ‎decât de unde veneam.
‎MUNCHEN ‎1966
‎Când am ajuns în Munchen,
‎prietenul meu, Albert Busek, ‎m-a luat din gară
‎și m-am mutat la sală.
‎Era o cămăruță mică,
‎iar patul meu era la fel de mare ‎ca acela din copilărie.
‎Aveam doar un mixer ‎pentru băuturile mele cu proteină
‎și câteva haine. Asta era totul.
‎Și am stat acolo cel puțin un an.
‎Așa că, în orice moment,
‎puteam merge să mă antrenez.
‎Cât de norocos puteam fi, ‎ca sala de sport să fie casa mea?
‎Mi-am creat, apoi, propria familie,
‎adică Albert Busek
‎și Franco Columbu, pe care-l cunoscusem ‎cu un an în urmă, în Stuttgart.
‎Era partenerul perfect
‎și unul dintre puținii italieni ‎care vorbeau germană.
‎El e din Austria. Eu sunt din Italia.
‎Ne-am antrenat împreună ‎și ne-am simțit bine.
‎De atunci, sunt ‎prieten apropiat cu Arnold.
‎Am dat-o în bară.
‎Vreau să repet.
‎LONDRA ‎1966
‎Prietenii m-au ajutat să strâng bani ‎de bilet de avion,
‎ca să concurez la Mister Univers.
‎24 SEPTEMBRIE 1966
‎Imaginați-vă! În urmă cu câteva luni, ‎eram în armată.
‎Acum, călătoream la Londra ‎pentru concursul Mister Univers.
‎Scopul meu era să mă clasez în top șase,
‎dar am ajuns pe al doilea loc, la 19 ani.
‎Mi-am zis: „Doamne!
‎Dacă ies pe al doilea loc,
‎fiind doar un fermier din Austria, ‎fără experiență,
‎la anul, voi câștiga!”
‎Arnold era atât de talentat,
‎încât fanii culturismului știau
‎că el e viitorul.
‎La concursul Mister Univers,
‎unul dintre jurați era un bărbat ‎pe nume Wag Bennett.
‎CHARLES „WAG” BENNETT ‎JURAT, MENTOR
‎Mi-a zis: „Arnold, arăți fantastic. ‎E minunat.”
‎Toate chestiile astea britanice, da?
‎Ne-a invitat la cină
‎și, fiind jurat, mi s-a părut incredibil.
‎Vorbeam groaznic în limba engleză atunci,
‎așa că râdeam mereu.
‎Wag mi-a spus: „Dacă te întorci vreodată, ‎poți să stai la noi. Nu mai sta la hotel!”
‎În anul următor,
‎Wag a organizat concursul
‎și mi-a plătit biletul de avion, ‎ca să merg acolo.
‎Așa că am stat la casa Bennett, ‎din Londra,
‎pe strada Romford, la nr. 335.
‎Îmi amintesc exact.
‎Și a intrat Reg Park.
‎Întâlnirea cu Reg Park
‎a fost un moment extraordinar.
‎Îl vezi în reviste.
‎Îl vezi în filme.
‎Apoi, brusc, e în fața ta.
‎Venise din Africa de Sud ‎și voia să se antreneze.
‎Apoi, ne-am antrenat împreună.
‎Îmi amintesc că nici măcar ‎nu și-a dat jos puloverul.
‎A fost extraordinar să-l văd pe Hercule,
‎cel din filme, să-l văd în fața mea,
‎să vorbesc cu el și să fie așa de drăguț.
‎Știa totul despre mine,
‎fiindcă-i spusese Wag Bennett.
‎Ca să mă motiveze, mi-a spus:
‎„Dacă vei fi Mister Univers, ‎te voi lua în Africa de Sud cu mine.
‎Te voi duce la expoziții. ‎O să te plătesc pentru fiecare.
‎Vei putea face niște bani ‎și vei vedea toată țara.”
‎Nu era loc de greșeală,
‎fiindcă trebuia ‎să fiu Mister Univers în 1967.
‎Wag spunea: „Antrenează-ți gambele.
‎Bicepșii tăi sunt mult mai mari ‎decât gambele.
‎Gambele sunt subțiri. E o disproporție.”
‎Dacă vrei să câștigi,
‎trebuie să fii perfect ‎până la cele mai mici detalii.
‎1967 ‎MISTER UNIVERS
‎În cele din urmă, totul s-a legat.
‎Iar câștigătorul…
‎Arnold Schwarzenegger!
‎La 20 de ani,
‎am făcut ca viziunea mea
‎să se împlinească.
‎Pe aceeași scenă ‎pe care a câștigat Reg Park
‎și am primit exact același trofeu ‎pe care-l primise el!
‎Și exact ca în viziunea mea!
‎Toată lumea striga.
‎Am simțit că trăiesc o poveste.
‎Totul se contura.
‎AFRICA DE SUD ‎1967
‎Reg Park m-a invitat la Johannesburg,
‎acasă la el.
‎Știți ce înseamnă asta?
‎Eram invitat de idolul meu ‎și stăteam acasă la el.
‎L-am cunoscut pe Arnold când a venit aici. ‎Aveam nouă ani atunci.
‎Era foarte politicos, foarte manierat.
‎Purta sandale și șosete, da?
‎Ca un om de la țară, ca să zic așa.
‎Avea pielea foarte albă. ‎Toți de pe plajă erau bronzați.
‎Îmi amintesc că era aproape uluit,
‎dar tata l-a făcut să se simtă bine.
‎Și mama l-a făcut și ea ‎să se simtă bine, firește.
‎A intrat imediat în familie.
‎Luam masa împreună în fiecare seară ‎și mergeam la filme.
‎A învățat de la părinții mei ‎cât de importantă e familia.
‎Asta l-a impresionat mai mult ‎decât orice altceva.
‎Mama i-a dat lui Arnold niște sfaturi.
‎Putea lua pozițiile de bază, ‎însă nu exista o fluență, o tranziție.
‎Așa că l-a ajutat să-și facă numărul.
‎Mareon era profesoară de balet.
‎Ea îl învățase pe Reg ‎cum să fie mai grațios pe scenă.
‎Nu existau două lucruri mai opuse. ‎Baletul înseamnă grație.
‎Apoi, e culturismul, care e greoi
‎și fără multă mișcare.
‎N-am prea înțeles asta,
‎dar, cu timpul, am început ‎să folosesc ce mă învățase ea.
‎Când eram mic, eram timid,
‎iar culturismul
‎era un sport în care trebuia ‎să te afișezi.
‎Așa că am putut învăța în felul meu ‎să mă afișez și să iau pozițiile.
‎Oamenii mă corectau: „Zâmbește mai mult ‎când te afișezi!” Și altele.
‎Așa am ajuns treptat
‎să devin un artist
‎și să mă bucur cu adevărat de moment.
‎1968 ‎MISTER UNIVERS
‎În 1968, am participat la concursul ‎Mister Univers, din Londra.
‎De câte ori luam poziția…
‎Dacă era să-mi arăt bicepșii și pieptul, ‎eram cel mai bine făcut.
‎Apoi, când ne întoarcem ‎și ne arătam spatele,
‎nimeni nu mai avea un așa spate.
‎Deci, știam că voi câștiga.
‎21/09/1968 - MISTER UNIVERS ‎ANGLIA, LOCUL 1 - NABBA
‎Am câștigat al doilea titlu ‎Mister Univers. Mă simțeam grozav.
‎Urma să mă întorc la Munchen,
‎când am primit o telegramă
‎de la Joe Weider.
‎Am exclamat: „Doamne!”
‎„Joe Weider? Era părintele culturismului.”
‎Era antrenorul campionilor, din 1939.
‎Toți câștigătorii Mister Univers și World
‎fuseseră antrenați de el.
‎În telegramă scria:
‎„Te invit la Miami, la concursul nostru ‎Mister Univers.”
‎Erau două concursuri.
‎Weider înființase concursul în anii '60, ‎în America.
‎Nu m-am întors acasă. ‎Nu mi-am luat niciun lucru.
‎I-am sunat pe Albert și pe Franco ‎și le-am zis:
‎„Am primit o invitație de la Weider. ‎Nu mă mai întorc.
‎Mă mut în America.
‎Pa!”
‎AEROPORTUL KENNEDY
‎Când am venit în America, m-am simțit…
‎în sfârșit, acasă.
‎Apoi, am luat avionul spre Florida.
‎Eram foarte convins că voi învinge ‎toți culturiștii americani,
‎că mă voi afirma ca noul campion,
‎că voi fi cel mai mare culturist ‎din istorie.
‎Era așa de arogant, cu nasul pe sus, ‎ca un învingător, dar nu era în formă.
‎Pentru el, nu conta decât să fii mare.
‎Când au anunțat locul ‎al patrulea, al treilea
‎și al doilea, Arnold Schwarzenegger.
‎Futu-i!
‎Nu se poate.
‎Cândva, eram considerat tipul imbatabil ‎și, deodată, câștiga Frank Zane.
‎Era groaznic. Mi-era rușine.
‎Cred că era obișnuit să câștige mereu.
‎Venind în țara asta pentru prima oară, ‎și fiind înfrânt
‎de, după cum spunea el,
‎„un pui cu brațe de 43 de cm…”
‎Asta chiar l-a deranjat.
‎Mă simțeam distrus.
‎Zăceam în toiul nopții, în pat,
‎într-o cameră de hotel,
‎și credeam că lumea se sfârșea.
‎Eram într-o țară ciudată.
‎Nu puteam comunica.
‎Eram la mii de kilometri de casă
‎și mă simțeam pierdut.
‎Îi dezamăgisem pe toți.
‎Credeam că toți culturiștii vor spune:
‎„Schwarzenegger nu e cum credeam noi.
‎Dă-l dracului!”
‎Am plâns toată noaptea.
‎A doua zi, am zis: „Bine.
‎Ai plâns ca un bebeluș, idiotule.
‎Acum, să mergem mai departe!”
‎Apoi, Weider mi-a dat un bilet de avion ‎pentru Los Angeles.
‎Avea să se ocupe de lucruri ‎și să-mi ofere un apartament.
‎Le-am scris imediat prietenilor: ‎„E foarte diferit aici.”
‎Mă simțeam complet neajutorat
‎și singur.
‎În sălile la care mergeam, se antrenau ‎cei mai buni culturiști.
‎Intram și voiam să mă antrenez și eu.
‎Erau tipi care dețineau sala de sport, ‎ca Vince Gironda.
‎El avea Vince's Gym.
‎Mi-a zis: „Încă ești copil.
‎Trebuie să scapi de multă grăsime,
‎dar ai mult potențial.”
‎Și m-am întrebat: ‎„Despre ce vorbește? Potențial? ”
‎Apoi, am mers la Gold's Gym,
‎iar Joe Gold m-a poreclit ‎imediat „Burtă-balon”.
‎Mi-am zis:
‎„Doamne!”
‎Mi-am dat seama de ce era ‎atât de important să vin în America.
‎Fiindcă ei înțelegeau total diferit
‎ce însemna să fii în formă.
‎De unul singur nu puteam realiza nimic.
‎Trebuia să fiu ajutat.
‎Așa că l-am invitat pe Frank Zane, ‎tipul care m-a învins,
‎să vină în California,
‎ca să ne antrenăm.
‎Voiam să văd cu ochii mei
‎ce face pentru acel fizic bun.
‎Am rămas cu el pe un divan, în sufragerie,
‎mergeam la sală și ne antrenam.
‎Mergeam la plajă. ‎Făceam poze pentru Weider.
‎M-am întors în Florida,
‎mi-am dat demisia ‎și m-am mutat în California.
‎Apoi, când m-am antrenat aici,
‎mai ales la Gold's Gym, mi-am zis:
‎„N-ar fi grozav, ‎dacă Franco ar vedea cum e aici?
‎Era prietenul meu apropiat ‎și partenerul de antrenament în Munchen.
‎Mi-era dor de el.
‎Când Weider a aflat ce înălțime are, ‎n-a fost interesat deloc.
‎Zicea mereu: „Nu vreau să aduc ‎un pitic ca el.
‎Zău așa!”
‎Până la urmă, Artie Zeller, ‎fotograful și cu mine,
‎l-am convins.
‎De atunci, a început totul.
‎Cinque, sei,
‎sette.
‎Ce e?
‎Sette.
‎Otto.
‎Nove.
‎Dieci.
‎Bine.
‎- E greu. ‎- Înțeleg.
‎- Franco înțelege.
‎Bine. Mă poți ajuta.
‎În ceea ce privește ‎construirea unei comunități,
‎talentul meu era mai mult
‎decât talentul la culturism.
‎Gold's Gym, în Venice Beach.
‎Culturiștii
‎se pregăteau acolo pentru campionate.
‎Apoi, Joe Weider a numit-o ‎sala de sport a campionilor.
‎Nasul ăla va arăta slab.
‎Prima mea impresie despre el
‎a fost că era deschis, amuzant
‎și pus mereu pe glume.
‎Când era la sală,
‎se concentra.
‎Era plin de energie și ne ajutam.
‎Arnold era o persoană minunată la sală.
‎Prezența lui te motiva să lucrezi,
‎ca să-l impresionezi.
‎Era perfecționist.
‎Ne antrenam și ne ajutam.
‎Ne ajutam ca să ne pregătim ‎în culise cu prosoapele,
‎apoi, ne ungeam.
‎Mă ungea cineva, fiindcă eu n-ajungeam. ‎Eram uns pe spate.
‎Așa se făcea. Ne ajutam.
‎Înainte de a ieși pe scenă, ne uram baftă.
‎Eu spuneam „baftă” și „te voi învinge.”
‎N-am fost niciodată ‎un fanatic al dietelor.
‎Frank Zane și Franco Columbu
‎mi-au ales vitaminele.
‎Apoi, experimentam cu steroizi.
‎Toți cei din domeniul culturismului, ‎care urcă pe podium,
‎au luat steroizi.
‎Poate că 5%
‎din progresul meu
‎e de la steroizi.
‎Eram supravegheat de doctor.
‎Se respecta o regulă strictă ‎de a face asta patru luni pe an,
‎înainte de concurs, apoi renunțai.
‎Mi-am schimbat obiceiurile alimentare.
‎M-am bronzat mult.
‎Dacă întreaga ta personalitate ‎te îndeamnă să te expui,
‎abia aștepți să te arăți oamenilor.
‎Sute de oameni se uitau ‎la antrenamentul băieților.
‎Parcă trăiam în arena unui circ.
‎Așadar, aveai mereu
‎satisfacția că te privește lumea
‎și că toți zic: „Arată incredibil!”
‎Era în vara lui '69.
‎Lucram ca chelneriță la Zucky's Deli.
‎A venit la mine și mi-a zis:
‎„Ești foarte sexy.
‎Trebuie să te invit la o întâlnire.”
‎Avea un accent foarte pronunțat.
‎Știa cel mult 100 de cuvinte.
‎Era chipeș, atrăgător.
‎Era carismatic.
‎Pur și simplu, era diferit.
‎Când a venit la întâlnire, ‎mă uitam la aselenizare.
‎Așa că am privit împreună. ‎Am făcut poze în fața televizorului.
‎Baza Tranquility. Vulturul a aterizat.
‎După prima întâlnire,
‎ne-am văzut cât mai des posibil.
‎Îi făcea pe toți să râdă.
‎Era atât de…
‎fascinant!
‎Prin Barbara, pentru prima oară,
‎am văzut felul în care America ‎sărbătorea Crăciunul.
‎M-a primit acasă,
‎iar familia ei a fost foarte deschisă.
‎Era pentru prima dată
‎în viața mea când îmi sărbătoream ‎ziua de naștere.
‎Mama lui Barbara mi-a făcut un tort.
‎Nu mai primisem tort. ‎Nu mi se mai cântase „La mulți ani”.
‎Nu știu de ce.
‎Mi-a arătat un alt mod de a aprecia
‎stilul de viață american
‎și de a avea o viață normală.
‎Dar, în familia mea,
‎comunicarea cu părinții nu era bună.
‎Iar fratele meu…
‎Mi-l cam ștersesem din minte
‎ani în șir, în timp ce făceam culturism.
‎Simțeam că îmi creez propria viață aici
‎și nu voiam să aibă ‎nicio legătură cu trecutul.
‎Joe Weider voia să afle ‎cum să mă promoveze.
‎Așa că i-a venit ideea
‎că sunt o mașinărie germană.
‎Fără emoții, doar defilare,
‎urmând să ajung așa campion.
‎Mi-a plăcut, fiindcă așa mă vedeam.
‎Un tip care nu poate fi oprit.
‎Joe Weider avea un singur scop: ‎să câștig fiecare competiție,
‎să fiu pe coperta revistei lui
‎și să vând o grămadă ‎de suplimente alimentare pentru el.
‎În tot ce făceam,
‎el folosea numele Weider.
‎Deci, când mi-a venit ideea
‎să separ lucrarea bicepșilor ‎de cea a tricepșilor,
‎a apărut Programul Weider de separare.
‎Așa a fost înțelegerea.
‎O să discut despre asta.
‎Ar trebui să faci poze unice, Arnold,
‎să arăți diferit.
‎A trebuit să-i zic:
‎„Joe, tu îți vinzi produsele. ‎Faci milioane de dolari.
‎Vreau să vând și eu ‎niște produse ale mele.
‎Vreau să-mi oferi ‎spațiu pentru publicitate
‎în revista ta.”
‎Voiam să fac bani. ‎Voiam să fac dintr-un dolar, doi.
‎Am vrut să învăț să fac asta ‎în stil american.
‎I-am zis: „Mă ajuți să merg la facultate, ‎ca să învăț engleza?
‎O să fac și cursuri de afaceri.
‎În final, îți voi prelua eu activitatea.”
‎I-a plăcut la nebunie.
‎Astea sunt noile coperți.
‎Să văd!
‎Nu vrem să-l punem pe copertă. Zău așa!
‎Mi-ai spus odată că pe copertă nu ajung ‎decât Mister Univers sau Mister Olympia.
‎Joe?
‎De câte ori am câștigat ceva,
‎m-am întrebat: ‎„Bine. Ce trebuie să fac acum?”
‎Dacă ești mereu motivat, ‎nu ești niciodată mulțumit.
‎Reg Park câștigase trei concursuri ‎Mister Univers.
‎Arnold trebuie să bată recordul.
‎Când lumea credea că e prea mult, ‎pentru mine, nu era suficient
‎și voiam mai mult.
‎1970 ‎MISTER UNIVERS
‎Tata se pensionase,
‎dar el a hotărât să concureze ‎la Mister Univers.
‎Pe atunci, tata avea 42 de ani.
‎Arnold avea 23 de ani.
‎Cineva m-a întrebat: ‎„Știi cine mai concurează?”
‎Am zis: „Cine?”
‎A spus: „Reg Park”.
‎Am exclamat: „Zău așa! E imposibil. ”
‎Mi se părea ciudat să concurez ‎cu idolul meu.
‎Apoi, am câștigat.
‎Când s-a întâmplat asta, ‎s-a întâmplat ceva ciudat mental.
‎M-am simțit cumva vinovat
‎că a fost doar ego ‎și că nu trebuia să concurez acel an.
‎Știam bine că, de când aveam ‎doar 15 ani, visam să fiu ca el
‎și-l idolatrizam.
‎Acum, dintr-o dată, tu deveneai acela
‎idolatrizat de alții.
‎Am făcut ca viziunea asta ‎să se împlinească.
‎19/09/1970 - MISTER UNIVERS ‎LONDRA, ANGLIA - LOCUL 1 - NABBA
‎Mintea mea e programată diferit. ‎E programată în așa fel încât să avansez.
‎Care e noutatea?
‎O provocare nouă. Un munte nou de urcat.
‎Mister Univers e un titlu mondial,
‎dar există în fiecare un concurs.
‎Atunci, care e cel mai bun?
‎Astfel, Joe Weider a creat Mister Olympia,
‎unde toți câștigătorii Mister Univers ‎și campionii concurau împreună.
‎Câștigând acolo, ‎puteai să zici că ești cel mai bun.
‎Bum!
‎Mister Olympia!
‎1969 ‎MISTER OLYMPIA
‎În 1969, am concurat prima oară ‎la Mister Olympia.
‎Era o altă ligă.
‎Am concurat cu Sergio Oliva.
‎Eu am pierdut.
‎Era mai bun ca mine.
‎L-am pupat pe scenă
‎și i-am zis: „Bucură-te! E ultima oară.”
‎Anul următor m-am întors pentru răzbunare.
‎A trebuit să-l fac să fie tipul cel rău,
‎să se antreneze din ce în ce mai mult.
‎În sfârșit, am avut ocazia să-l înfrunt.
‎1970 ‎MISTER OLYMPIA
‎Apoi, l-am păcălit puțin.
‎Luam o poziție după alta.
‎Apoi, i-am zis: „Cred că e destul.
‎Și-au dat deja seama
‎cine e câștigătorul.”
‎A zis că am dreptate și a plecat.
‎Apoi, am arătat spre el că renunță.
‎A fost un truc psihologic ‎ca să stabilesc că suntem rivali pe vecie.
‎1970 MISTER OLYMPIA ‎PRIMA VICTORIE
‎S-a întors și mi-a zis: „Ticălosule!”
‎Era chiar foarte supărat.
‎3/10/1970 - MISTER OLYMPIA ‎NEW YORK - LOCUL 1 - IFBB
‎În anii '70, eram tot mai impulsionat ‎să câștig premiu după premiu.
‎1971 ‎MISTER OLYMPIA
‎Eram atât de mult înaintea celorlalți, ‎încât i-am eclipsat.
‎1972 ‎MISTER OLYMPIA
‎1973 ‎MISTER OLYMPIA
‎- Ce vrei să vezi astă-seară? ‎- Nu sunt sigur.
‎Sunt curios cum arată.
‎- La ce vă așteptați astă-seară? ‎- Mă aștept să văd culturiști fantastici.
‎- Ați mai participat? ‎- Nu.
‎- Ați mai participat? ‎- Niciodată!
‎- Tu? ‎- Niciodată.
‎MUZEUL WHITNEY ‎1975
‎Să fii culturist înseamnă să fii artist,
‎să fii sculptor ca Rodin ‎sau ca Michelangelo.
‎Trebuie să ai simțul simetriei ‎și al frumuseții.
‎Dacă nu le ai pe toate la un loc,
‎pare o pierdere de timp.
‎Așa! Rămâi așa!
‎Așa! Rămâi fix așa!
‎Arată diferit față de acum două luni.
‎N-am fost niciodată mulțumit ‎de corpul meu.
‎Dumnezeule!
‎M-am uitat în oglindă și mi-am spus: ‎„Nu știu cum corpul ăsta jalnic
‎ar putea câștiga concursul ăsta.”
‎- Mersi că ai venit. ‎- Vine și Lou Ferrigno.
‎Când mă laud, mă prostesc.
‎Bine. Foarte dramatic!
‎E cealaltă latură a mea, ‎cea pe care vreau s-o vadă lumea.
‎Uite-o pe asta!
‎Ar trebui să te inspire, ‎fiindcă e o poziție cu mâna.
‎E Columbu.
‎Îți place?
‎În realitate, când sunt singur,
‎mă uit la corp și-mi zic:
‎„Încă nu sunt pregătit.”
‎Acum, pieptul!
‎Cred că asta m-a făcut ‎să-mi depășesc limitele
‎și să vreau mai mult.
‎Pieptul tău arată extraordinar, Arnold.
‎E uriaș.
‎Fusesem în Baltimore și Philadelphia,
‎pentru expoziții.
‎Am venit acasă,
‎iar Franco mi-a zis: „Am o veste proastă.”
‎Am întrebat: „Ce e?”
‎Mi-a spus: „Fratele tău a murit ‎într-un accident de mașină.
‎Conducea în stare de ebrietate
‎și a lovit un stâlp de telefon.”
‎Am fost uluit.
‎Fusese mereu preferatul familiei.
‎Era foarte artistic,
‎foarte deștept,
‎citea mult.
‎Dar cred că fratele meu ‎n-a fost niciodată fericit.
‎A început să bea, fiindcă am avut ‎o copilărie foarte grea.
‎Brutalitatea de acasă,
‎bătăile pe care le primeam uneori ‎de la părinți,
‎cred că n-a suportat toate astea.
‎Pedeapsa.
‎Era un om mult mai delicat
‎prin firea lui.
‎Acasă, eu și fratele meu văzusem ‎un comportament schizofrenic.
‎Vedeam un tată blând,
‎iar, alteori, tata venea acasă beat
‎și țipa la trei dimineața.
‎Ne trezeam
‎și, deodată, stăteam cu inima-n dinți
‎fiindcă știam ce însemna asta.
‎Putea, oricând, s-o lovească pe mama
‎sau s-o ia razna.
‎Deci, a fost o violență ciudată.
‎Genul de copilărie pe care am avut-o
‎a fost benefică pentru cineva ca mine,
‎care era, în interior, ‎foarte puternic și hotărât,
‎dar fratele meu era mai fragil.
‎Nietzsche avea dreptate
‎că ceea ce nu te ucide ‎te va face mai puternic.
‎Lucrul care m-a ajutat să ajung aici azi
‎a fost chiar cel care l-a distrus pe el.
‎În 1972, când concuram ‎în Essen, în Germania,
‎părinții mei au venit
‎din motive neexplicate.
‎Concurasem de cel puțin 50 de ori
‎la concursuri de ridicare ‎de greutăți și haltere,
‎în concursuri locale, la nivel de stat,
‎concursuri naționale.
‎Ai mei nu veniseră la niciunul,
‎deci, de asta m-am mirat mult.
‎Tata se purta puțin ciudat.
‎Era mai lent. Câteodată, ‎abia articula cuvintele,
‎deci, era ceva puțin ciudat la mijloc.
‎După câteva săptămâni,
‎am primit un telefon
‎că tata suferise un atac cerebral.
‎Am luat, apoi, următorul zbor spre Austria
‎și mi-am vizitat tatăl în spital.
‎Nu putea comunica.
‎Avea nevoie de multă îngrijire,
‎dar nu știam ‎dacă se putea face bine sau nu.
‎Asta nu știam.
‎M-am întors în Los Angeles,
‎iar, după asta, el a murit.
‎Când tata și fratele meu au murit,
‎n-am simțit nimic.
‎Da? Le eliminasem.
‎Poate că vor apărea mai târziu în viață
‎acele sentimente, dar nu știu.
‎M-am antrenat să fac asta,
‎să nu mă afecteze nimic din exterior.
‎Sincer,
‎nu sunt expert
‎în psihologie sau așa ceva.
‎Tot ce vă pot spune e
‎că, atunci când ai mereu un obiectiv,
‎când ai mereu o misiune,
‎cu atât mai puțin timp ai să te întrebi: ‎„Ce simt azi?
‎Sunt deprimat azi?
‎Mă compătimesc?
‎Am devenit o victimă?”
‎„Doamne! Cât mă compătimesc!” ‎Toate astea.
‎N-am timp de prostiile astea. ‎Adesea, lumea nu lucrează destul.
‎Dacă ești ocupat tot timpul,
‎n-ai timp să te gândești la asta!
‎Să mergem înainte! Tot înainte!
‎Când am realizat că culturismul ‎nu era așa de popular,
‎m-am hotărât să-l promovez eu ‎cât pot de mult.
‎Ce caută jurații?
‎Caută proporții, simetrie,
‎mărimea mușchilor,
‎cum îți prezinți mușchii.
‎Vreau să fac un efort ca alții ‎să înțeleagă ce înseamnă sportul ăsta.
‎- Ai totul pe scaun acum? ‎- Nu, a fost o problemă.
‎Înțeleg.
‎CINE ARE NEVOIE DE OGLINZI? ‎STEJAR AUSTRIAC SUPERB
‎Sunt în țara asta de doar de cinci ani.
‎Ce înseamnă „tăvăleală”?
‎Dumnezeule!
‎NU E LIMITAT ‎COMBINĂ MUȘCHII CU MINTEA
‎E un sport și concurez
‎ca să fiu cel mai bun.
‎În același timp,
‎mă simt artist.
‎Creez un corp care nu exista până acum.
‎1974 ‎MISTER OLYMPIA
‎În '74, Arnold era într-o formă grozavă
‎și era de neînvins.
‎În 1974, am câștigat concursul ‎Mister Olympia.
‎Deci, am câștigat 13 campionate mondiale ‎de culturism.
‎Unul după altul.
‎Fiindcă eram motivat de o viziune.
‎PRIMUL LOC
‎Ce mai era de făcut?
‎Să mai câștig unul?
‎Plictisitor!
‎Așa că m-am oprit.
‎Concurez de zece ani deja.
‎După zece ani, simt că e de ajuns.
‎Trebuie să-i las și pe alții
‎și să plec ca un învingător.
‎Doamnelor și domnilor, ‎Arnold Schwarzenegger!
‎E un sport. Îmi place să concurez
‎și-mi place să fiu cel mai bun din lume,
‎chiar cel mai bun,
‎să urc pe scenă și să știu ‎că nu mai există niciun bărbat
‎mai bun decât mine în domeniul ăsta.
‎Și cred că s-a repetat ‎atât de mult până acum,
‎încât aș vrea să fac altceva
‎și să fiu cel mai bun în alt domeniu.
‎Care anume?
‎Aș vrea să mă apuc de actorie,
‎ca să aflu dacă pot fi bun la asta.
‎DUPĂ ZECE ANI
‎Vorbeam la telefon.
‎Alo?
‎Am spus…
‎Zi-mi despre cum te-ai vedea actor.
‎A zis: „Jim,
‎Nu vreau să fiu actor.
‎Vreau să fiu un star.”
‎Subtitrarea: Daniel Onea