I hela mitt liv har jag haft
en ovanlig förmåga
som gjort att jag alltid har haft en klar bild framför mig.
Om jag kan föreställa mig något, så är det också möjligt.
Tanken var att forma kroppen efter viljan.
Men den kan också forma sinnet.
Man kan uppnå sådant som andra säger är omöjligt.
Och det ger en viljestyrkan…
Jag kommer tillbaka.
…och övertygar en
om att de visioner man har inte bara kan bli verklighet
utan också överträffa drömmarna.
Jag kände ett starkt sug efter mer.
Mycket mer.
Om jag ska beskriva Arnold med ett ord,
så skulle jag säga att han är den slugaste jag har träffat.
Han är maniskt tävlingsinriktad.
Han är magisk.
När Arnold är på plats är det bäst att visa vad man går för.
Vi stod inte ut med varandra. Han bröt mot precis varje regel.
Arnold ansåg att man inte slösar bort en kris.
Arnold sålde in sig själv.
Han fick universums bästa skämt.
Skitsnack.
DEL 1: IDROTTSMANNEN
Mina damer och herrar, från Österrike,
välkommen upp på scenen, mr Arnold Schwarzenegger.
Här har vi Arnold Schwarzenegger, 22 år, nu bosatt i Los Angeles.
Han väger drygt 100 kg och tränar flera timmar om dagen.
Detta är hans yrke.
Han reser över hela världen och visar upp sin kropp.
Lyssna på publikens reaktioner.
Det var det!
Arnold Schwarzenegger från Österrike.
Sju domare delar ut poäng för muskelutveckling och presentation.
På förstaplats:
mr Arnold Schwarzenegger.
Han vinner! Det är en stor dag för österrikaren.
Redan på skoltiden kände jag att jag hörde hemma någon annanstans.
Jag ville inte leva ett vanligt österrikiskt liv,
det vill säga att gå i skolan tills man är 18,
gifta sig och skaffa barn och arbeta för att försörja familjen.
Jag var ämnad för något annat.
THAL ÖSTERRIKE
Jag gillar att komma hit.
Varje gång ser jag platsen ur en annan synvinkel,
genom en annan lins.
Varje gång jag var i Österrike,
för att marknadsföra en film, kroppsbyggning eller något annat,
så besökte jag alltid Thal.
Det är klokt att ha kontakt med sina rötter.
Thal är väldigt vackert.
Det hus jag växte upp i var omgivet av gårdar.
Det fanns ett slott från 1100-talet på andra sidan gatan.
Det var oerhört vackert där vi lekte.
Vi bodde i ett gammalt hus.
Det byggdes i början av 1800-talet.
På undervåningen bodde skogvaktaren.
Vi bodde på övervåningen.
Min mamma var väldigt arbetsam.
Aurelia.
Hon tog det aldrig lugnt.
Hon städade hela tiden.
Två gånger i veckan skurade hon golvet på sina knän.
Kökshanddukarna var vikta och perfekt sorterade i skåpet.
Man såg en kant.
Bom, bom, bom.
Hon blev ursinnig om pappa rörde dem.
Så fanatisk var hon.
Under uppväxten fick jag lära mig att man skulle jobba häcken av sig.
Pappa var chef för landsortspolisen.
Han var härsklysten och en sträng polis. Han tålde inget trams.
Pappa krävde disciplin i huset. Man var tvungen att förtjäna frukost.
Jag och min bror hade en bra relation, men den var tävlingsinriktad.
Min bror var året äldre. Han hade mer muskler och var smartare.
Han var duktig i skolan.
Pappa tvingade oss att tävla mot varandra.
Vem sprang fortast?
Vem plockade de vackraste blommorna på mors dag?
Pappa kunde ge oss en timme.
När min bror kom hem med sin bukett, sa pappa: "Bra jobbat, Meinhard.
Arnold, du får försöka igen nästa år."
Till och med sådana fåniga saker blev en tävling.
Pappa gav mig min drivkraft och glöd, och det med ett budskap:
"Vad du än gör, Arnold,
så gör nytta."
Jag hade en tuff uppväxt, trots den vackra landsbygden.
Att växa upp under efterkrigstiden…
Vad händer i skallen när man kommer hem efter ett krig
och lider av posttraumatiskt stressyndrom som min pappa gjorde?
Han låg under rasmassor i tre dagar.
Och dessutom förlorade de kriget.
De reste deprimerade hem.
Österrike var de bedrövade männens land.
Ibland tror jag att pappa hade det riktigt kämpigt.
När vi blev slagna.
Han brukade slå oss med bältet.
Granngrabben blev också slagen av sin pappa.
Alla var med om samma sak.
I takt med att jag blev äldre och läste mer om omvärlden,
världen utanför Österrike,
kände jag allt mer att jag inte hade växt upp på rätt plats.
Något stämde inte.
Det låter förmodligen knäppt,
men jag tänkte ett tag att pappa kanske inte var min pappa,
utan en amerikansk soldat.
Jag frågade mig varifrån den kom, känslan av att jag egentligen…
…inte hörde hemma i Österrike, utan att jag hörde hemma i USA.
Det övertygade mig om att jag en dag måste vara där,
att jag är på fel plats.
Jag var tvungen att resa.
När min bror och jag kom till Graz…
Det var vår första stadsupplevelse.
Efter skolan gick vi omkring och passerade biograferna.
På en affisch syntes en man som stod så här.
Jag var som i trans.
Vem är det?
Herkules erövrar Atlantis.
Med sin nya starka personlighet:
Reg Park som Herkules.
Råstyrka.
Jag gick in och såg honom,
och jag blev så imponerad av hans kropp att jag inte kunde sluta tänka på den.
Testosteronet hade just kickat in. Intresset för tjejer likaså.
Allt började hända.
Efteråt gick jag förbi en butik.
Varorna var amerikanska.
Bland annat såldes träningstidningar.
Reg Park, som jag hade sett i filmen, syntes på omslaget.
Inuti fanns hans träningsprogram.
Han klev upp vid fem på morgonen och tränade.
Sen tränade han en andra och tredje gång också.
Det måste jag göra.
Det stod om hur han blev Mr. Universum.
Och om hur han upptäckes i Rom och blev Herkules.
"Herregud", tänkte jag. "Det här är min idol."
Han blev förebilden
för min framtid.
Jag hade en stark önskan att ta mig till USA.
Om man är villig att ta sig tiden,
så kan man ta reda på vad man har för talang.
Vad man är bra på.
I mina ögon var kroppsbyggning en amerikansk sport.
Jag fick mycket beröm på gymmet,
så jag visste att jag skulle gå i den riktningen.
Jag brukade träna hemma.
Där var det knäpptyst.
Jag kunde tänka och koncentrera mig
och se framför mig hur jag skulle bli kroppsbyggarstjärna.
Hur jag skulle flytta till USA, bli filmstjärna och tjäna miljoner dollar.
Sjön Thaler See är en magisk plats.
Där umgicks jag med wrestlare,
tyngdlyftare,
kroppsbyggare och andra människor med muskler.
Jag träffade Mr. Austria, Kurt Marnul,
som omgavs av snygga tjejer och körde en sportig Alfa Romeo.
Det imponerade på mig.
Plötsligt var jag en i gänget. De tog sig an mig.
Sedan dess har jag uppskattat den sortens kamratanda.
Jag har också etablerat samma anda vart jag än tagit vägen.
Pappa var negativt inställd. Det var inte den typiska vägen att gå.
Det var mer normalt att bli fotbollsspelare
eller skidstjärna.
"Vi bor i Österrike. Vad i helvete är tyngdlyftning?
Varför tittar du på dig själv i spegeln medan du tränar?"
Vilket betyder att man är självupptagen. "Hugg ved om du vill använda kroppen."
Mamma blev orolig.
"Hans vänner, de har…
…tjejer på väggen.
Min son har inte en enda.
Han har bara nakna, inoljade män på väggen. Vad har vi gjort för fel?"
Till en början var Arnold ingen ledare. Han anpassade sig efter oss.
Men på bara ett år,
gick han upp 15–20 kg.
I Arnolds sällskap får man intrycket av att allt är enkelt.
Det finns inga problem.
Min pappa, som ofta umgicks med oss, såg Arnolds potential.
Hans pappa Freddy Gerstl blev ett stort fan av honom.
"Att vara fysiskt stark räcker inte, man måste ha mental styrka också", sa han.
Kroppen styr inte sig själv, det är man själv som styr den.
"Kom ihåg en sak", sa han.
"Om du blir skadad är idrottskarriären över.
Även om du är stenrik, så kan du förlora allt du äger.
Men ingen kan ta ditt sinne ifrån dig, din hjärnkapacitet.
När allt kommer omkring är viljestyrkan viktigare än kroppen."
Han var en annan typ av fadersfigur jämfört med min pappa.
Min pappa var jämt kritisk, medan han var mer förstående.
Han ledde smidigt in en på rätt spår.
Jag hör alltid en rösta säga: "Sukta alltid efter kunskap."
Jag gick med i Athletik Union Graz, en tyngdlyftningsklubb.
Grabbarna från sjön tränade också där.
Äntligen kunde jag träna med de verkliga bjässarna.
Kurt Marnul tränade där.
Klubben var som ett mecka för mig.
Jag fastnade för träningen och var där varje dag.
Det fanns en trävägg i gymmet.
Jag brukade ta en krita och skriva
bizeps, trizeps, brust och rücken.
Jag gjorde ett set bicepscurls.
Sen ritade jag ett streck på väggen.
Sen ett streck till, och ett till.
Och ett till.
Flyes på bänken.
Då visste jag när jag hade gjort 20 set av en övning.
Efter tre timmar var väggen full av alla de set jag hade gjort
för att uppnå mitt mål.
1964 16 ÅR
Inom kroppsbyggning anordnades en eller två tävlingar om året.
Ibland anordnades flera tävlingar samma dag.
Bland annat Mr. Steiermark, eller Mr. Styria på engelska.
MR. STEIERMARK – 4:E PLATS
I Mr. Herkules tävlade de mest muskulösa killarna.
MR. HERKULES – 3:E PLATS
Ett populärt lokalt band brukade spela.
Kvinnor från exotiska platser var där
för att förbättra ryktet för kroppsbyggning som sport.
Sen anordnades också Mr. Austria, det nationella mästerskapet.
26 APR 1964 – JUNIOR MR. AUSTRIA GRAZ, ÖSTERRIKE – 1:A PLATS
Jag brukade tillbringa mycket tid i den här sängen och det här rummet.
Så här brukade jag ligga.
Jag låg här och drömde mig bort.
Jag brukade titta på bilderna.
Sen satte jag mig upp.
Jag tittade på Reg Park och hans kropp och kom att tänka på
hur han växte upp i Leeds i England.
Det var en fabriksstad, precis som Graz. Invånarna där jobbade hårt.
Och jag tänkte för mig själv: "Tog han sig därifrån?
I så fall är det möjligt för mig att ta mig härifrån."
Därefter undersökte jag varje möjlighet att komma bort.
Det var nog därför jag mönstrade så tidigt.
I Österrike gör nästan alla militär tjänstgöring.
Jag ryckte in redan som 18-åring.
Jag ville bli klar så fort som möjligt.
Man kunde skaffa pass först när tjänstgöringen var över.
Jag ville specialisera mig på stridsvagnar och bli förare.
De sa att jag var för lång för det.
Men pappa hade militära kontakter, så jag blev förare till slut.
Den kaxigaste de någonsin haft faktiskt.
Mitt under grundutbildningen
blev jag inbjuden till en tävling i Stuttgart i Tyskland.
Europas mest välbyggda man, i juniorklassen.
De tillät inte att jag åkte.
Jag visste inte att man inte fick lämna tjänstgöringen.
Jag åkte ändå.
Vi var 28 killar som tävlade,
och jag vann.
MEST VÄLBYGGD – JUNIORER STUTTGART, TYSKLAND – 1:A PLATS
Jag såg karriären framför mig.
Jag såg mig själv tävla i Mr. Universum.
Jag behövde bara byta ut Reg Parks huvud mot mitt,
hålla i trofén och spänna musklerna.
Framför mig såg jag tusentals människor
i lokalen som ropade:
"Arnold!"
Det var ingen fantasi eller dröm.
Vad fan ska man göra med en dröm? Man behöver en vision.
När man tydligt ser något framför sig, är man säker på att kunna förverkliga det.
Han var den mest imponerande junioren som jag någonsin hade sett.
Han hade allt.
Han var ovanligt karismatisk för sin ålder.
Scenen var hans redan då.
Jag frågade om han ville jobba som tränare på mitt gym i München.
Tjänstgöringen skulle pågå i tre år, så jag ansökte om att få sluta i förväg.
Att få jobba som tränare på ett gym för kroppsbyggare i Tyskland lockade mig.
Det var min enda chans att lämna Österrike och komma ett steg närmare USA.
Man blir inte tidernas bästa kroppsbyggare i Österrike.
Man måste träna tillsammans med de bästa kroppsbyggarna,
och USA var kroppsbyggningens mecka.
"Jag måste ta mig härifrån oavsett vad."
Jag tänker inte på min uppväxt som dålig.
Nej.
Det jag avskydde som barn var också det som drev mig att ta mig därifrån.
Dags att mata tjejerna.
Lulu! Whiskey!
Jag kunde träna längre än andra.
Jag stod ut med elände när jag reste till andra länder.
På grund av det kunde jag göra sådant som andra inte kunde.
Puttar du undan honom?
Det gjorde mig inget. Det var bättre än där jag kom från.
MÜNCHEN 1966
När jag var framme i München
hämtade min vän Albert Busek mig på tågstationen.
Sen flyttade jag in på gymmet.
Mitt rum var litet.
Sängen var lika stor som den jag hade sovit i som barn.
Allt jag hade var en mixer att blanda proteindrycker med
och några klädesplagg.
Jag stannade där i över ett år.
Jag kunde träna när jag än ville.
Hur tur hade inte jag som hade ett gym i hemmet?
Jag fann en familj i Albert Busek och Franco Columbu,
som jag hade träffat i Stuttgart året innan.
Han var en perfekt träningspartner och en av få italienare som pratade tyska.
Han var från Österrike, jag från Italien. Vi tränade och hade kul tillsammans.
Sedan dess är jag en av Arnolds närmaste vänner.
Det blev fel. Ta om det.
Mina vänner hjälpte mig att köpa en flygbiljett
så att jag kunde tävla i Mr. Universum.
Några månader tidigare var jag i militären,
och nu åkte jag till London för att tävla i Mr. Universum.
Mitt mål var att bli en av de sex bästa,
men jag kom på andraplats redan som 19-åring.
Då tänkte jag: "Om jag kommer på andraplats
som den österrikiske bondpojke utan erfarenhet som jag är,
vinner jag nästa år."
Arnold var en sådan talang
att kroppsbyggarfansen visste att detta var framtiden.
En av domarna i Mr. Universum hette Wag Bennett.
Han sa till mig: "Fantastiska Arnold. Du är ett under."
Han talade brittiska.
Han bjöd in oss på middag.
För mig var det ofattbart, med tanke på att han var domare.
Min engelska var urusel på den tiden. Vi brukade skratta åt det.
Wag sa att om jag skulle komma tillbaka, så kunde jag bo hos dem.
Jag behövde inte ta in på hotell.
Året därpå
anordnade Wag tävlingen och betalade för min flygbiljett dit.
Den gången bodde jag hemma hos familjen Bennett på 335 Romford Rd.
Jag minns när Reg Park kom dit.
Att få träffa honom
var ett magiskt ögonblick.
Han syntes i tidskrifter och i filmer.
Plötsligt stod han framför mig.
Han hade precis varit i Sydafrika och skulle träna.
Det slutade med att vi tränade ihop.
Jag minns att han inte ens tog av sig tröjan.
Det var ofattbart att träffa Herkules,
som jag hade sett på film, i verkligheten.
Han var så trevlig också.
Han visste allt om mig. Wag hade berättat om mig.
Som morot sa han till mig:
"Om du vinner Mr. Universum, ska jag ta dig till Sydafrika.
Där kommer jag att betala dig för att posera.
Du tjänar pengar och får samtidigt se landet."
Jag fick inte göra några misstag. Jag skulle bli Mr. Universum 1967.
Wag sa: "Du måste träna vaderna. Dina biceps är mycket större än dem.
Du har smala vader. Det är oproportionerligt.
Förstaplatsen hänger på detaljerna. Allt måste vara så bra som möjligt."
Till slut föll allt på plats.
Vinnaren är:
Arnold Schwarzenegger!
MR. UNIVERSUM – 1:A PLATS
Som 20-åring blev min vision verklighet.
Jag vann på samma scen som Reg Park hade vunnit,
och jag fick en likadan trofé som han.
Det var exakt som jag hade föreställt mig.
Publiken jublade.
Det var som hämtat ur en saga.
Allt gick som planerat.
SYDAFRIKA 1967
Reg Park bjöd in mig till Johannesburg
och hans hem.
Förstår ni hur jag kände? Min idol bjöd hem mig till sig.
Jag träffade Arnold när han hälsade på. Jag var nio då.
Han var artig och väluppfostrad.
Han bar strumpor i sandalerna. Som en riktig lantis.
Han var väldigt blek. På stranden var alla solbrända.
Han häpnade, men pappa fick honom att känna sig bekväm.
Han kände sig också trygg i mammas sällskap.
Han blev en del av familjen.
Vi gick ut och åt varje kväll och gick på bio.
Mina föräldrar lärde honom hur viktig familjen är.
Det imponerade allra mest på honom.
Mamma gav Arnold tips.
Han kunde posera, men hans övergångar var inte smidiga.
Så hon hjälpte honom att sätta ihop ett nummer.
Mareon var balettlärare.
Hon lärde Reg att vara mer graciös på scenen.
Motsatserna kunde inte vara tydligare. Balett är graciöst.
Medan kroppsbyggning är ganska stelt. Man rör sig inte speciellt mycket.
Jag begrep inte allt,
men med tiden fick jag användning för vad hon hade lärt mig.
Jag var blyg som barn.
Och som kroppsbyggare uppträder man på scen.
Jag lärde mig på mitt eget sätt hur jag skulle vara på scen och posera.
Jag fick höra att jag skulle le mer och så vidare.
Jag blev mer och mer av en underhållare. Jag lärde mig att njuta av stunden.
1968 MR. UNIVERSUM
År 1968 tävlade jag i Mr. Universum i London.
I varje posering…
När vi visade upp våra biceps, hade jag störst biceps av alla.
Det fanns inte heller någon som kunde mäta sig med min rygg.
Jag visste att jag skulle vinna.
21 SEP 1968 – MR. UNIVERSUM LONDON, ENGLAND – 1:A PLATS
Jag vinner Mr. Universum för andra gången och är euforisk.
Jag ska precis åka tillbaka till München, då jag får ett telegram från Joe Weider.
TRÄNINGSIKON
"Herregud", tänkte jag.
"Joe Weider? Han är ju kroppsbyggningens gudfader."
Han har tränat stjärnor sedan 1939.
Alla som vinner Mr. Universum och Mr. World har haft honom som tränare.
Telegrammet lyder:
"Du är härmed inbjuden till Mr. Universum i Miami."
Det fanns nämligen två.
Weider startade ett Mr. Universum i USA på 60-talet.
Jag åkte varken hem eller tog med mig mina tillhörigheter.
Jag ringde Albert och Franco och sa:
"Jag har fått en inbjudan från Weider. Jag kommer inte tillbaka.
Jag flyttar till USA. Farväl."
USA 1967
KENNEDY-FLYGPLATSEN
I USA kände jag…
…att jag äntligen var hemma.
Vi flög ner till Florida.
Jag var övertygad om att jag skulle slå kroppsbyggarna där,
bli en stjärna och tidernas bästa kroppsbyggare.
Han betedde sig som om han redan hade vunnit, men han var inte i form.
För honom var storleken det viktigaste.
De presenterade fjärde- och tredjeplatsen,
och på andra plats: Arnold Schwarzenegger.
Helvete.
Det kan inte stämma.
Jag som ansågs vara oslagbar, och nu vann plötsligt Frank Zane.
Det var fruktansvärt. Jag skämdes.
Han var så van vid att alltid vinna.
Han hade rest till USA för första gången och förlorat mot,
jag citerar honom: "En kyckling med smala armar."
Han störde sig på det.
Jag var förkrossad.
Jag låg i sängen på ett hotellrum mitt i natten
och trodde att världen skulle gå under.
Jag är i ett annorlunda land som jag inte kan kommunicera i.
Jag är hundratals mil hemifrån.
Och jag har precis förlorat. Jag hade gjort alla besvikna.
Jag föreställde mig att alla andra tänkte:
"Schwarzenegger är inte den vi trodde att han var.
Skit i honom."
Jag grät hela natten.
Men nästa dag tänkte jag:
"Nu har du lipat klart, din tönt. Det är dags att gå vidare."
Weider gav mig en flygbiljett till Los Angeles.
Han skulle ta hand om allt och fixa en lägenhet till mig.
Jag skrev till mina vänner att det kändes annorlunda här.
Jag kände mig hjälplös och ensam.
De gym jag besökte var där de bästa kroppsbyggarna tränade.
Jag gick dit och ville träna.
Vince Gironda, ägaren till Vince's Gym, sa då:
"Du är bara barnet.
Du måste bli av med fett, men du har potential."
Och jag tänker då: "Vad fan menar han med potential?"
När jag tränade på Gold's Gym, kallade Joe Gold mig för "ballongmagen".
Jag tänkte:
"Herregud."
Jag insåg varför det var så viktigt att vara i USA.
De hade en helt annat förståelse för vad det innebär att vara i form.
Jag kunde inte åstadkomma något på egen hand.
Jag behövde hjälp.
Jag frågade Frank Zane, han som vann över mig,
om han ville träna med mig i Kalifornien.
Jag ville se hur han uppnådde sådan kvalitet i sin fysik med egna ögon.
Jag sov i hans vardagsrum och vi gick till gymmet och tränade.
Vi hängde på stranden. Vi tog bilder till Weider.
Jag sa till sist upp mig som lärare i Florida och flyttade till Kalifornien.
När jag tränade här, då i synnerhet på Gold's Gym, tänkte jag:
"Skulle det inte vara bra om Franco fick se det här?"
Han var en av mina närmaste vänner och min träningskompis i München.
Jag saknade honom.
Weider fick höra hur lång han var och blev inte alls intresserad.
"Kom igen, jag vill inte ta hit en så kort kille."
Men till slut lyckades Artie Zeller, fotografen, och jag övertyga honom.
Och då tog det verkligen fart.
Cinque, sei, sette.
Va?
Sette.
Otto.
Nove.
Dieci.
-Så ja. Det är tungt. -Jag klarar det.
Franco klarar det.
Okej, hjälp mig.
Jag hade större talang för att skapa sammanhållning
än för kroppsbyggning.
På Gold's Gym i Venice Beach tränade kroppsbyggare inför mästerskap.
Joe Weider marknadsförde det som stjärnornas gym.
Din näsa kommer att se liten ut.
Mitt första intryck av honom var att han var utåtriktad och rolig.
Han skämtade hela tiden.
Men på gymmet var han fokuserad.
Vi gav varandra energi och hjälpte varandra.
Det var bra att ha Arnold på gymmet.
Hans närvaro gjorde att man tränade hårdare för att imponera.
Han var perfektionist.
Vi hjälpte varandra,
med att pumpa upp musklerna med handdukar och med att olja in varandra.
Man behövde hjälp med att få ryggen inoljad.
Det är bara så man gör.
Innan man gick ut önskade man lycka till. Men jag brukade säga: "Du ska få spö."
Jag var aldrig besatt av dieter.
Frank Zane och Franco Columbu bestämde vad jag skulle ta för vitaminer.
Vi experimenterade också med steroider.
Alla de bästa inom kroppsbyggning tar steroider.
Jag skulle säga att fem procent av min prestation kommer från steroiderna.
En läkare undersökte mig.
Jag var noga med att bara ta steroider fyra månader om året,
då innan en tävling, och sen sluta.
Jag skaffade mig nya matvanor. Jag blev solbränd också.
Om ens personlighet gör att man vill visa upp sig,
så tar man första bästa chans att göra det.
Hundratals personer tittade på medan killarna tränade.
Det kändes som att jag var med i en cirkus.
Man kände sig konstant tillfredsställd av att alla tittade på en och berättade
hur fantastiskt bra man såg ut.
Det var på sommaren 1969.
Jag jobbade som servitris på Zucky's Deli.
Där kom han fram till mig och sa:
"Du är väldigt sexig. Jag vill gå ut med dig."
Han hade en tydlig brytning och kunde knappt 100 ord på engelska.
Men han var snygg, fängslande och karismatisk.
Han var annorlunda helt enkelt.
När han kom hem till mig tittade jag på månlandningen.
Det slutade med att vi såg den ihop. Vi tog bilder framför tv:n.
Här är Stillhetens bas. Örnen har landat.
Efter vår första dejt träffades vi så ofta vi bara kunde.
Han fick människor att skratta.
Han var liksom
fascinerade.
Det var genom Barbara
som jag fick se hur man firade jul i USA.
Hon tog med mig hem till sin familj, och de var oerhört välkomnande mot mig.
Jag firade en födelsedag för första gången
när Barbaras mamma bakade en födelsedagstårta.
Jag fick aldrig tårta. Ingen sjöng för mig. Varför vet jag inte.
Det fick mig att uppskatta amerikanernas sätt att leva,
det var mer normalt så.
Jag hade ingen bra kommunikation med mina föräldrar.
Och min bror…
Honom tänkte jag inte på alls under mina år som kroppsbyggare.
Jag skapade mig ett nytt liv här
och ville inte ha med mitt förflutna att göra.
Joe Weider funderade på hur han skulle sälja in mig,
och han fick en idé om att sälja in mig som en tysk maskin.
En känslokall maskin som bara fortsätter framåt.
Så skulle jag bli en stjärna.
Jag gillade tanken för att jag själv ansåg att jag inte gick att stoppa.
För Joe Weider var målet tydligt: jag skulle vinna varje tävling,
jag skulle synas på hans tidningsomslag
och jag skulle sälja en jävla massa kosttillkost åt honom.
Allt jag åstadkom skulle han ta åt sig äran för.
När jag kom på idén om att träna biceps och triceps vid olika tillfällen,
kallade han det för The Weider Split Routine.
Så var det bestämt.
Jag ska bara säga en sak.
Ta unika bilder, Arnold. De ska utmärka sig.
Så jag sa till honom:
"Joe, du tjänar multum på dina produkter. Jag vill börja sälja egna produkter.
Du behöver bara ge mig annonsplats i din tidning."
Jag ville tjäna pengar och förvandla en dollar till två.
Och jag ville göra det på det amerikanska viset.
Så jag ville ha hjälp med att komma in på college och lära mig engelska.
"Jag vill studera företagsekonomi också. En vacker dag tar jag över verksamheten."
Han gillade idén.
Här är de nya omslagen.
Få se.
Honom vill vi inte ha på omslaget.
Du har sagt att bara Mr. Universum och Mr. Olympia ska synas på omslaget.
Joe?
Varje gång jag vann något frågade jag mig själv: "Vad är nästa grej?"
Om man alltid suktar efter något, blir man aldrig nöjd.
Eftersom Reg Park vunnit Mr. Universum tre gånger,
var jag tvungen att bräcka honom.
När det var nog för andra, var det definitivt inte nog för mig.
Jag ville mer.
1970 MR. UNIVERSUM
Pappa hade dragit sig tillbaka men ställde ändå upp i Mr. Universum.
Pappa var då 42 år gammal, Arnold var 23.
"Vet du vem som ställer upp?", frågade någon mig.
"Vem då?", undrade jag. "Reg Park."
"Kom igen. Det kan inte stämma."
Det kändes märkligt att tävla mot min idol.
Och jag vann.
Det hände något konstigt i hjärnan då.
Jag fick skuldkänslor för att mitt ego hade kommit i vägen,
för att jag ens ställde upp.
Som 15-åring hade jag drömt om det livet och dyrkat honom.
Och nu var jag plötsligt den som dyrkades av andra.
Jag fick visionen att bli verklighet.
19 SEP 1970 – MR. UNIVERSUM LONDON, ENGLAND – 1:A PLATS
Min hjärna är inställd på att alltid röra sig framåt.
Vad är det nya?
Den nya utmaningen? Det nya berget att bestiga?
Den som vinner Mr. Universum blir världsmästare,
men varje år vinner någon ny.
Så vem är egentligen bäst?
Därför startade Joe Weider Mr. Olympia.
Där tävlade alla Mr. Universum och världsmästare.
Om du vinner där, kan du kalla dig bäst.
Pang!
Mr. Olympia!
År 1969 tävlade jag i Mr. Olympia för första gången.
Det var en annan liga.
Jag tävlade mot Sergio Oliva.
Jag förlorade. Han var bättre än jag.
Jag gav honom en puss och sa:
"Passa på att njuta. Det var sista gången."
Året därpå ville jag ta revansch.
Jag föreställde mig honom som fienden som motivation för att träna hårdare.
Och till slut fick jag chans att möta honom.
Jag spelade honom ett spratt.
Vi gjorde posering efter posering.
Till slut sa jag: "Det lär räcka. De vet nog redan vem som är vinnaren."
"Du har rätt", sa han och gick av scenen.
Jag pekade då på honom och sa att han ger upp.
Det var ett knep som satte ribban en gång för alla.
1970 ARNOLDS FÖRSTA MR. OLYMPIA-SEGER
Han vände sig till mig och sa: "Ditt jävla as."
Han var riktigt förbannad.
3 OKT 1970 – MR. OLYMPIA NEW YORK – 1:A PLATS
På 70-talet pressades jag att ta titel efter titel.
Jag hade ett så stort försprång att jag gick fram som en ångvält.
-Vad har du förväntningar på kvällen? -Oklart. Jag är nyfiken på vad som väntar.
-Vad förväntar du dig av kvällen? -Att få se enastående kroppsbyggare.
-Har du varit på detta förut? -Nej.
-Har du sett något liknande tidigare? -Aldrig.
-Har du? -Nej.
Kroppsbyggare är konstnärer, precis som Rodin och Michelangelo.
Det kräver en känsla för symmetri och skönhet.
Om man saknar det, framstår det hela som bortkastad tid.
Stå kvar så där.
Stå kvar.
Det ser annorlunda ut än för två månader sedan.
Jag var aldrig nöjd med min kropp.
Gode Gud.
Jag såg mig i spegeln och tänkte:
"Varför vinner den här värdelösa kroppen tävlingar?"
-Tack för att ni är här. -Lou Ferrigno kommer också.
Jag snackar bara skit när jag skryter om mig själv.
Väldigt effektfullt.
Men det är en annan sida av mig som jag vill visa för andra.
Fota det här.
Det borde inspirera. Jag visar upp armarna.
Som Columbu.
Vad tycks?
Men i min ensamhet ser jag min kropp och tänker:
"Jag är inte där än."
Kolla in bröstet.
Det är därför jag aldrig har nöjt mig och alltid har velat fortsätta.
Du har enorma bröstmuskler.
Gigantiska.
Jag poserade i Baltimore och Philadelphia.
När jag var hemma igen
säger Franco till mig: "Jag har dåliga nyheter."
"Vad är det?"
Då säger han:
"Din bror har dött i en bilolycka.
Han var onykter
och körde in i en telefonstolpe."
Jag hamnade i chocktillstånd.
Han var familjens gullgosse.
Han var konstnärlig, smart och läste mycket.
Men jag tror inte att han var lycklig.
Jag tror att han började dricka på grund av den grymma uppväxten.
Våldet där hemma, hur vi blev slagna av våra föräldrar…
Han stod inte ut med bestraffningen.
Han var mycket känsligare som person.
Jag och min bror upplevde ett schizofrent beteende där hemma.
Det fanns dels en snäll pappa, dels en pappa som ofta kom hem berusad.
Han kunde ropa på oss mitt i natten.
Och när vi vaknade, kände vi hur våra hjärtan bultade.
För vi visste vad det betydde.
Att han kunde slå mamma eller tappa humöret.
Det var märkligt våldsamt där hemma.
Den uppväxt som vi fick var nyttig för någon som jag,
som var stark och målmedveten på insidan.
Men min bror var skör.
Nietzsche hade rätt.
Det som inte dödar härdar.
Det som gjorde mig till den person jag är idag,
var det som blev hans undergång.
År 1972, när jag tävlade i Essen i Tyskland,
var mina föräldrar på plats
av oförklarliga skäl.
Jag hade tävlat i över 50 tyngdlyftnings- och styrkelyftstävlingar,
både lokalt, regionalt och nationellt.
De hade aldrig kommit förbi tidigare. Därför blev jag ganska förvånad.
Pappa betedde sig märkligt.
Han var slö och sluddrade en del.
Det var definitivt något som inte stämde.
Några veckor senare
ringde telefonen och jag fick höra att han hade fått en stroke.
Jag tog nästa flyg för att hälsa på pappa på sjukhuset.
Han kunde inte kommunicera.
Han behövde läkarvård,
och jag visste inte om det var något som man kunde bli frisk från eller inte.
Jag flög tillbaka till LA.
Därefter gick han bort.
Jag kände ingenting när min pappa och bror dog.
Jag höll tillbaka de känslorna.
Kanske kommer jag att känna något senare i livet, men jag är inte säker på det.
Jag har lärt mig att inte påverkas av något utifrån.
Alltså, jag är ingen psykologiexpert.
Men det jag vet är
att när man är en målmedveten person,
när man alltid strävar efter något,
så har man inte tid att fundera på hur man mår för dagen.
Känner jag mig nere?
Tycker jag synd om mig själv?
Har jag blivit ett offer?
"Gud, vad dåligt jag mår." Jag har inte tid med den skiten.
Så tänker människor som har tid över, inte de som jämt är sysselsatta.
Vi går bara vidare.
När jag insåg att kroppsbyggning inte var etablerat,
började jag göra PR för mig själv.
Vad tittar domarna på?
På proportionerna, symmetrin, muskelstorleken,
poseringar och presentation.
Jag vill att andra ska veta vad sporten handlar om.
-Har du allt i stolen? -Nej, det var ett problem.
Jag förstår.
AUSTRIAN OAKS BILDSKÖNA KROPP
Jag har bara varit här i fem år.
Vad betyder "hanky-panky"?
Kära nån.
DEN SMARTA MUSKELKNUTTEN
Det är en sport som jag tävlar om att vara bäst i.
Samtidigt utövar jag konst.
Jag skapar en kropp som inte fanns där förut.
År 1974 var Arnold i fantastiskt bra form.
Han var oslagbar.
Jag vann Mr. Olympia 1974.
Sammanlagt vann jag 13 tävlingar.
Den ena efter den andra.
För att jag hade en vision.
1:A PLATS
Vad mer kunde jag göra?
Vinna en till? Gäsp.
Jag slutade.
Jag har tävlat i tio år nu. Det känns som att det räcker.
Jag måste ge andra en chans.
Jag slutar när jag är på topp.
Mina damer och herrar: Arnold Schwarzenegger!
Det är en sport. Jag älskar att tävla.
Jag älskar att vara bäst i världen.
Den allra bästa.
Vetskapen om att det inte finns någon som är bättre än jag på en specifik sak.
Men det börjar bli repetitivt,
så jag vill se om jag kan bli bäst på något annat.
-Som vadå? -Skådespeleri.
Jag vill se om jag kan bli bra på det.
10 ÅR SENARE
Jag minns samtalet.
Hallå?
Jag sa:
Berätta hur du arbetar som skådespelare.
Och han svarade: "Jim, jag vill inte bli skådespelare.
Jag vill bli en stjärna."
Undertexter: Viktor Hessel