Усе життя
у мене був
незвичайний талант,
завдяки якому я бачу все дуже чітко
перед собою.
Якщо я щось бачу,
то воно точно досяжне.
Ідея полягала в тому,
щоби виліплювати тіло як заманеться.
Але так само можна формувати й розум.
Робити те, що всі називають неможливим.
І це дає волю…
Я повернуся.
…і немає сумніву,
що ви можете не лише втілити свої мрії,
але й виходити за їхні межі.
У мене палали очі
до куди більшого.
Куди більшого.
Якби попросили описати Арнольда одним словом,
я б сказав, що так, як він, ніхто не продумовує всього.
Він найпотужніший схиблений, якого я зустрічав.
Він — це просто магія.
Якщо Арнольд з'являється на майданчику,
вам краще постаратися.
Ми не могли навіть стояти поряд.
Він порушив усі кляті правила.
Арнольд вважав, що кризу нізащо не можна втрачати.
Арнольд продав Арнольда.
Він розуміє жарт усесвіту.
Маячня.
АРНОЛЬД
ЧАСТИНА 1. АТЛЕТ
Пані та панове, з Австрії,
прошу, вітайте на нашій сцені пана Арнольда Шварцнеґґера.
Дивіться, Арнольд Шварцнеґґер, 22 роки.
Живе в Лос-Анджелесі.
Важить майже 104 кілограми.
Він тренується кілька годин на день. Це його життя. Він професіонал.
Коли він цього не робить, то гастролює світом, показує себе.
Послухайте, як реагує натовп.
Ось і все!
Арнольд Шварцнеґґер з Австрії.
Сім суддів спостерігають за особливостями розвитку м'язів та презентації.
На позиції номер один
пан Арнольд Шварцнеґґер!
І переможець!
Який важливий день для юнака.
Коли я вчився в школі, я відчував, що це не моє.
Мені місце деінде.
Я не хочу жити таким життям, як живуть австрійці,
тобто ходити до школи до 18 років, одружитися, завести дітей.
Просто працювати, щоб утримувати сім'ю.
Я відчув, що моя мета життя була далеко за межами цього.
ТАЛЬ — АВСТРІЯ
Завжди любив повертатися сюди.
Щоразу, коли повертаюся, дивлюся з іншої точки зору.
З іншого боку.
Було дуже важливо щоразу, коли приїжджав до Австрії,
навіть для реклами мого кіно чи бодибілдингу, що б це не було…
Я завжди повертався сюди до Таля.
Добре підтримувати зв'язок зі своїм корінням, з батьківщиною.
Таль — це прекрасний край.
Будинок, де я виріс,
був оточений фермами.
У нас був замок через дорогу,
збудований у 1100-х.
Це був наш ігровий майданчик. Тож було неймовірно гарно.
Наш будинок був старим.
Його збудували на початку 1800-х.
Унизу жив лісник.
Нашим був верх того старого будинку.
Моя матір була працьовитою.
Аврелія.
Вона ніколи не збавляла обертів.
Вона була фанатичкою чистоти.
Кажу вам, вона двічі на тиждень стояла на колінах
і мила підлогу.
А якщо відчинити шафу з рушниками,
то можна було побачити, що вони ідеально викладені.
Був кут.
Бах.
Якщо мій батько торкався їх,
вона божеволіла.
Такою фанатичкою вона була.
Я розповім, чого я навчився в дитинстві.
«Гни спину».
Мій батько був начальником сільської поліції.
Він був тираном і дуже жорстким поліціянтом.
З ним не можна було жартувати.
Мій тато вважав, що в будинку має бути дисципліна.
Казав, що сніданок треба заслужити.
У мене були гарні відносини з братом,
але це були змагальні відносини.
Мій брат був на рік старший.
Більш м'язистий, розумніший. Він добре вчився в школі.
Мій батько змушував нас змагатися одного з одним.
Хто швидше бігає?
Хто збере гарніші квіти на День матері?
Мій батько казав: «Я дам вам годину».
Брат повертався додому з квітами.
Батько каже: «Мейнгарде, молодець. Дуже добре.
Арнольде, наступного року спробуєш знову».
Тож життя було змаганням. Навіть у таких дурницях.
Батько дав мені цей вогонь, цей запал в очах
та ідею:
«Що б ти не робив, Арнольде,
будь корисним».
Я ріс дуже важко, хоч і в чудовій сільській місцевості.
Але рости після війни…
Що трапляється з головою,
коли повертаєшся з війни
з посттравматичним стресовим синдромом,
як мій батько?
Він був завалений під будівлями, під уламками три дні,
і на додачу вони програли війну.
Повернулися дуже пригнічені.
Австрія була країною розбитих людей.
Гадаю, були часи, коли батькові було дуже складно.
Коли він нас бив
або батько бив нас поясом.
Сусіднього хлопця теж бив батько.
Усі переживали одне й те ж.
Коли я дорослішав,
і що більше я читав про світ
за межами Австрії, то більше я починав думати:
«Не думаю, що я виріс у потрібному місці.
Тут щось не так».
Знаю, звучить дико, але якийсь час
я думав: «Може, мій тато насправді мені не тато.
Може, якийсь американський солдат».
Я перевірив. Я спитав: «Звідки це?
Моє відчуття, що мені справді
не місце в Австрії?
Може, мені місце в Америці. Звідки це?»
Саме це переконало мене, що колись я мушу бути там.
Я не на своєму місці.
«Я маю забиратися».
Коли ми з братом поїхали до Ґраца…
ҐРАЦ — 1961
тоді ми вперше побачили місто.
Після школи ми трохи погуляли містом
і побачили кінотеатри.
Оголошення, що було спереду,
чоловіка, що стояв ось так.
Я був наче в трансі.
Хто це?
«Геркулес і полонені жінки».
Нарешті тут
із новою та динамічною особистістю.
Редж Парк у ролі Геркулеса.
Надлюдська сила.
Я зайшов туди й побачив це тіло,
і я був настільки вражений цим тілом, що не міг викинути його з голови.
Тестостерон почав діяти.
Зацікавлення дівчатами почало діяти.
Почалося все.
А потім я пройшов повз крамницю.
Там було все це американське.
Серед усього були журнали про м'язи з Америки.
Цей чоловік Редж Парк,
якого я бачив у фільмах.
Він був на обкладинці.
Усередині його програма тренувань.
Він прокидався о п'ятій. Тренувався.
Потім він тренувався вдруге й утретє.
Я мушу це робити.
Розповідалося, як став «Містером Всесвіту»,
і як його помітили в Римі, й попросили стати Геркулесом.
І я кажу: «Боже ж мій.
Цей хлопець — мій кумир».
Тож він був взірцем того,
ким я хочу бути.
Моє прагнення приїхати до Америки було величезним.
Якщо ти готовий укласти час,
то маєш з'ясувати,
який саме твій талант.
У чому ти здібний?
Для мене бодибілдинг — це американський спорт.
Відгуки, які я отримав у тренажерному залі, були неймовірними,
тому я знав, що саме в цьому напрямку я хочу йти.
Я тренувався вдома.
Була тиша.
Повна.
Я міг думати, зосередитися та уявляти,
як я стану чемпіоном з бодибілдингу.
Як я переїду в Америку.
Як я потраплю в кіно.
Як я зароблю мільйони доларів.
Озеро Талерсі було магічним.
Проводити час із професійними борцями,
важкоатлетами,
бодибілдерами,
людьми з м'язами.
Зустрів «Містера Австрія»,
Курта Марнула,
що гуляв із гарними дівчатами
й зупинявся на «альфа ромео».
Мене це сильно вражало.
Я раптом став частиною цієї групи.
Я був схожий на хлопчика, якого вони всиновили.
Гадаю, відтоді я цінував таку товариськість.
Оскільки я нею захоплювався, я створював її, куди б я не подався.
Мій батько був налаштований негативно, бо це було незвично.
Зазвичай ти стаєш футболістом
чи лижним чемпіоном.
Це по-австрійськи. Якого біса ти робиш із важкою атлетикою?
Ти дивишся в дзеркало, коли тренуєшся.
Що це таке?
Тобто начебто самозакоханий.
Він каже: «Якщо хочеш залучити м'язи, іди рубати дрова».
А моя мама злякалася.
«У всіх його друзів
над ліжками
дівчата висять.
У мого сина жодної дівчини там. Погляньте на це.
Жодної дівчини. Тут лише голі чоловіки.
Що ми зробили не так?»
Спочатку Арнольд не був лідером.
Він пристосувався до нас.
Але за рік,
гадаю, він набрав 15,20 кілограма.
Коли ти в компанії Арнольда,
створюється враження, що все легко
й що немає жодних проблем.
Мій батько часто приходив,
і він помітив потенціал Арнольда.
Фредді Ґерстл, батько, став справжнім великим прихильником.
Він сказав: «Треба мати не тільки сильні м'язи, як у вас,
але й сильний розум».
Тіло не працює саме по собі. Воно працює, бо ти вказуєш йому.
Казав: «Запам'ятайте одне.
Ви можете травмуватися, і всій цій атлетиці кінець.
Можеш мати мільйони доларів.
Хтось може пограбувати, і нічого не залишиться.
Єдине, що ніхто не може забрати, це ваш розум.
Силу мозку.
Ваш розум, вашу волю,
які, зрештою, набагато важливіші за тіло».
Він був фігурою батька, протилежною від мого батька.
На відміну від мого батька, який критикував усе,
він був батьком, який ставився з розумінням,
який розумів мене й гладко наставляв на правильний шлях,
а не змушував мене.
Я завжди чую цей голос позаду, який каже: «Будь голодним до інформації».
Я приєднався до клубу атлетів «Атлетік Уніон Ґрац».
Хлопці з озера теж там тренувалися.
Тож нарешті я міг тренуватися з великими хлопцями.
Саме там тренувався Курт Марнул.
Клуб з важкої атлетики став для мене меккою.
Став залежним від цього,
тож ходив щодня.
Коли я зайшов у спортзал, там була стіна
з дерева.
Я просто брав крейду
і записував
біцепс,
трицепс,
груди, спина.
Я робив підхід згинання на біцепс.
Тоді я ставив одну лінію.
Тоді я ставив ще одну лінію.
Тоді наступну.
Метелик на лавці.
Тоді я знав, коли зробив 20 своїх підходів певної вправи.
Після трьох годин тренувань ця стіна була обписана підходами,
які я виконав,
щоб досягти бажаної мети.
1964 ВІК — 16
У бодибілдингу відбувалися один-два заходи на рік.
Іноді було кілька змагань на день.
«Містер Штайермарк», тобто пан Штирія.
Потім було змагання «Містер Геркулес» — зазвичай для найм'язистіших хлопців.
Вони наймали місцевий гурт, який був дуже популярним.
У них були жінки з екзотичних країв,
щоб покращити репутацію бодибілдингу.
Ще було змагання «Містер Австрія»,
а це, звісно, чемпіонат країни.
26/4/1964 — «ЮНАЦЬКИЙ МІСТЕР АВСТРІЯ» ҐРАЦ, АВСТРІЯ — 1 МІСЦЕ
Це місце, де я проводив багато часу.
Тут, на цьому ліжку й у цій кімнаті.
Тож я лежав тут
отак.
І просто зависав собі тут
і мріяв.
І дивився на тих персонажів.
А потім я сидів.
Я бачив Реджа Парка з його тілом,
а потім згадував історію,
що він виріс у Лідсі,
в Англії.
Місто було схоже на Ґрац.
Це було фабричне місто.
І люди тяжко працювали.
І я запитав себе: «І йому це вдалося?
Тоді й у мене є шанс
вибратися звідси».
Тоді я просто дивився на будь-яку можливість вибратися звідси.
Думаю, тому я і пішов до армії рано.
В Австрії всі служать в армії.
Я вирішив піти у 18.
Я хотів закінчити службу й рухатися далі,
бо було неможливо отримати паспорт без військової служби.
Я хотів бути в танковій дивізії й стати водієм танка.
Сказали, це неможливо. Я надто високий.
Мій батько знав кількох військових, тож я став водієм танка.
Тоді я став найвідважнішим водієм танка.
Під час базової підготовки
я отримав запрошення поїхати на змагання в Штутгарт, Німеччина.
Найкраще тіло Європи серед молодших.
Коли я спитав, чи можна поїхати, вони сказали «ні».
Я не знав,
що коли ти на початковій підготовці, тобі не можна покидати її.
Усе одно поїхав.
ШТУТГАРТ — 1965
На сцені 28 хлопців,
і я перемагаю.
Я бачив перед собою кар'єру.
Я бачив себе на сцені «Містер Всесвіт».
Мені треба було замінити голову Реджа Парка,
покласти замість неї свою, стати з трофеєм
і хизуватися м'язами.
І я бачив
тисячі людей
у залі, у театрі, які скандували:
«Арнольд»!
Я побачив фантазію,
і це не мрія.
Я сказав: «До біса мрію. Що робити з мрією?
Тобі потрібне чітке бачення».
І коли візуалізуєш щось дуже чітко,
ти віриш, що на 100% можеш цього досягнути.
Моє перше враження було,
що це найвидатніший юнак, якого я бачив,
бо в нього було все.
У нього була незвична для того віку харизма.
Уже тоді неначе народився на сцені.
Я запитав його: «Як думаєш, приїдеш у Мюнхен
тренувати в моєму спортзалі?»
Я мав служити в армії три роки.
Тож мав спитати, чи можу я піти раніше.
Та посада, яку мені запропонували,
посада тренера в спортзалі в Німеччині, була дуже привабливою.
Це був єдиний вихід,
щоб вилізти з Австрії та наблизитися на крок до Америки.
Тобі не стати найкращим бодибілдером усіх часів Австрії.
Треба тренуватися з найкращими бодибілдерами,
а меккою бодибілдингу була Америка.
«Я маю вибратися звідси, попри все».
Я не думаю про це: «Боже мій.
Яке жахливе виховання».
Ні.
Ця дитяча ненависть була корисною,
бо саме вона змусила мене вибратися звідти.
Гаразд, погодуймо дівчаток.
Лулу, Віскі!
Уно, Місті!
Я міг тренуватися довше за інших. Я міг страждати, коли їздив в інші країни.
Я міг зробити те, чого інші не могли
зробити через це.
Відштовхує його з дороги.
Мене це не турбувало,
бо це було краще, ніж те, з чого я почав.
МЮНХЕН — 1966
Коли я приїхав у Мюнхен,
мій друг Альберт Бузек забрав мене з поїзда,
і я переїхав у спортзал.
Там була маленька кімнатка
й моє ліжко, напевно, таке ж велике, як і ліжко, на якому я виріс.
У мене був лише міксер, який допомагав мені змішувати протеїнові напої
та трохи одягу.
І все.
І я пробув там щонайменше рік.
Тож у будь-який момент
я міг тренуватися.
Як мені, бляха, пощастило жити в спортзалі?
Тоді я створив свою маленьку сім'ю,
до якої входили Альберт Бузек
і Франко Коломбо,
з яким я познайомився за рік до того в Штутгарті.
Він був ідеальним партнером для тренувань
і одним з небагатьох італійців, що знали німецьку.
Він родом з Австрії. Я з Італії.
Ми почали разом тренуватися і розважатися.
Відтоді я один з найкращих друзів Арнольда.
Я дав маху.
Повторю.
ЛОНДОН — 1966
Мої друзі допомогли мені зібрати гроші на авіаквиток
на конкурс «Містер Всесвіт».
24 ВЕРЕСНЯ 1966 ЛОНДОН
Уявіть, за кілька місяців до цього я служив у армії.
А тепер лечу до Лондона на конкурс «Містер Всесвіт».
Моєю метою було потрапити в шістку найкращих,
але я посів друге місце
у віці 19 років.
Я сказав: «Боже мій.
Якщо я зайняв друге
як маленький фермерський юнак з Австрії, який не має досвіду,
наступного року я переможу!»
Арнольд був настільки обдарованим,
що звичайні люди, фанати бодибілдингу знали,
що він — це майбутнє.
На конкурсі «Містер Всесвіт»
одним із суддів був чоловік, на ім'я Веґ Беннет.
ЧАРЛЗ «ВЕҐ» БЕННЕТ СУДДЯ, НАСТАВНИК
І він сказав: «Арнольде, у тебе неймовірний вигляд. Просто чудесно».
Ну як уміють британці, так?
Він запросив нас на вечерю,
а він суддя, тож я подумав: «Це просто неймовірно».
Я тоді жахливо володів англійською,
тому ми завжди сміялися з цього.
Веґ сказав мені: «Якщо ти колись повернешся, можеш пожити в нас.
Не треба спати в готелі».
Наступного року
Веґ організував змагання
і заплатив за квиток на літак.
Тож я був у будинку Беннетів у Лондоні,
на Ромфорд, 335.
Я це точно пам'ятаю.
І ввійшов Редж Парк.
Зустріч із Реджем Парком
була екстраординарною миттю.
Я бачив його в журналах.
Я бачив його в кіно.
І раптом ось він.
Він щойно приїхав з Південної Африки й хотів тренуватися.
І ми тренувалися разом.
Пам'ятаю, він навіть не знімав светр.
І бачити Геркулеса було просто надзвичайно.
Я бачив його у фільмах, а тут він переді мною.
І ще й говорили, він був таким люб'язним.
Він знав про мене все,
бо Веґ Беннет йому розповів.
Щоб умотивувати мене, він сказав мені: «Якщо виграєш конкурс "Містер Всесвіт",
я привезу тебе в Південну Африку.
Ти позуватимеш на виставках. Я заплачу за кожну.
Заробиш трохи грошей і побачиш усю країну».
Помилки були неприпустимими,
бо я мав стати «Містером Всесвіт» у 1967-му.
Веґ казав: «Тренуй ікри.
Біцепси значно більші за литки.
Ікри худі. Пропорція неправильна».
Якщо хочеш перемогти,
потрібен ідеальний баланс і все має бути на десятку.
1967 — «МІСТЕР ВСЕСВІТ»
Нарешті все зійшлося.
І переможцем стає
Арнольд Шварцнеґґер!
У 20
я втілив своє бачення
в життя.
На тій самій сцені, на якій переміг Редж Парк,
і я отримав такий самий трофей, як і він.
І саме так, як я собі це й уявляв.
Усі люди кричали.
Я думав: «Це як казка».
Усе збігається.
ПІВДЕННА АФРИКА — 1967
Редж Парк запросив мене до Йоганнесбурга
пожити в нього.
ОЛІМП — 90
Знаєте, як я почувався?
Мене запросив мій ідол до свого дому.
Я зустрів Арнольда, коли він приїхав. Мені тоді було 9.
Він був дуже ввічливим. Добре вихований.
Він носив сандалі й шкарпетки.
Як сільський чолов'яга, так би мовити.
Лілієво-біла шкіра. Усі на пляжі були засмаглі.
Я пам'ятаю, як він вражався всім, та тато змусив його почуватися комфортно.
Моя мама, звісно, змусила почуватися дуже комфортно.
Він одразу став частиною сім'ї.
Ми ходили на вечерю разом і ходили в кіно.
Він дізнався від моїх батьків про те, наскільки важлива сім'я.
Думаю, це його вразило понад усе.
Моя матір дала Арнольду поради.
Він міг робити базові пози, але не було плину й переходу.
Тож вона допомогла йому скласти програму.
МАРІОН ПАРК
Маріон була вчителькою балету.
Вона навчила Реджа бути витонченішим на сцені.
Сильніших протилежностей не знайти. Балет — це грація.
І бодибілдинг, який квадратний
і в ньому мало рухів.
Я не розумів цього,
але з часом я почав використовувати те, чого вона мене навчила.
У дитинстві я був сором'язливим,
а бодибілдинг —
це вид спорту, де треба показувати себе.
Тож я зміг навчитися цього по-своєму.
Виступати й позувати на сцені.
Люди виправляли мене: «Більше посміхайся на виступах».
І це, і те.
Так це повільно перейшло до того,
що я став актором
і почав насолоджуватися моментом.
1968 — «МІСТЕР ВСЕСВІТ»
У 1968-му я брав участь у змаганнях «Містер Всесвіт» у Лондоні.
Щоразу, коли вони називали позу…
Якщо я робив позу з подвійним біцепсом, у мене був найбільший.
Коли ставали в позу для спини,
ніхто не мав такої спини.
Тож я знав, що переможу.
Я виграю другий титул «Містер Всесвіт». Я почуваюся краще, ніж будь-коли.
Я збирався повернутися до Мюнхена,
аж ось отримав телеграму
від Джо Відера.
ДЖО ВІДЕР ІКОНА ФІТНЕСУ
Я сказав собі: «Боже мій.
Джо Відер? Він хрещений батько бодибілдингу».
Тренер чемпіонів із 1939-го.
Усіх, хто виграв «Містер Всесвіт» і «Містер Світ» тренував Джо Відер.
У телеграмі було написано:
«Я запрошую вас приїхати до Маямі на змагання "Містер Всесвіт"», —
бо було два змагання.
Відер заснував «Містер Всесвіт» в Америці в 60-х.
Я не повернувся додому. Я не забрав своїх речей.
Я подзвонив Альберту й Франко й сказав: «Слухайте.
Я щойно отримав запрошення від Відера. Я не повернуся.
Я переїду до Америки.
Бувайте».
АМЕРИКА — 1967
АЕРОПОРТ КЕННЕДІ
Коли я прилетів до Америки, я подумав…
що нарешті я був удома.
МАЯМІ — 1968
Потім ми полетіли до Флориди.
Я був абсолютно впевнений,
що переможу всіх американських бодибілдерів.
Стану новим чемпіоном.
Стану найкращим бодибілдером усіх часів.
Він поводився так зарозуміло й зухвало, як переможець, але не був у формі.
Бо для нього розмір був головним.
І коли оголосили четверте місце, третє місце й друге місце —
Арнольд Шварцнеґґер.
От чорт.
Не може бути.
Колись мене вважали непереможним хлопцем, а зараз раптом переміг Френк Зейн.
Це жахливо. Мені так соромно.
Гадаю, він звик постійно перемагати.
Програти після першого візиту до цієї країни,
за його словами,
«курці з 43-сантиметровими руками».
Це його сильно зачепило.
Я був спустошений.
Лежав посеред ночі на ліжку в готелі й думав,
що це кінець світу.
Я в чужій країні.
Я не можу тут спілкуватися.
Я за тисячі кілометрів від дому.
І я щойно програв.
Я щойно всіх розчарував.
Тож, на мою думку, світ бодибілдингу мав сказати:
«Шварценеґґер не такий, яким ми його вважали. Тож до біса його».
Я всю ніч плакав.
Наступного дня я сказав: «Добре.
Ти плакав, як дитина, виродку.
А тепер рухаймося далі».
А потім Відер подарував мені квиток на літак до Лос-Анджелеса.
ПЛЯЖ ВЕНІС — 1968
Він мав подбати про все й дістати мені квартиру.
Я відразу написав друзям і сказав: «Тут не так».
Я відчував себе безпорадним
і самотнім.
У спортзалах, які я відвідував,
тренувалися найкращі бодибілдери.
Я приходив туди й хотів тренуватися.
Були хлопці, що володіли спортзалами, як-от Вінсе Джіронда,
мав «Спортзал Вінса».
Він сказав: «Ти ще дитина».
Ми маємо позбутися від купи жиру на тобі,
але в тебе великий потенціал».
І я запитав себе: «Про що він говорить? Потенціал?»
Потім я тренувалася в спортзалі «Голда»,
і Джо Голд відразу прозвав мене «Кулькоживотим».
Я сказав:
«Господи».
Я зрозумів, чому було так важливо приїхати в Америку,
бо в них зовсім інше розуміння того,
що означає бути у формі.
Я сам нічого не досягну.
Потрібна допомога.
Тож я запросив Френка Зейна, хлопця, який мене переміг,
прилетіти до Каліфорнії та тренуватися зі мною.
Я хотів на власні очі побачити,
що він робить, щоб мати таку статуру.
Я жив з ним на дивані у вітальні,
ми ходили в спортзал і тренувалися.
Ходили на пляж. Фотографували Відера.
Я повернувся до Флориди,
звільнився з посади викладача й переїхав до Каліфорнії.
А тоді, коли я тренувався тут,
особливо в «Спортзалі Голда», я подумав:
«Хіба не було б чудово, якби Франко побачив, як тут?»
Він був моїм близьким другом і партнером з тренувань у Мюнхені.
Я сумував за ним.
Та коли Відер дізнався, який у нього зріст, він не зацікавився.
Він постійно казав: «Я не хочу приводити такого коротуна. Припини».
Зрештою ми з Арті Зеллером, фотографом,
переконали його.
Відтоді все різко пішло вперед.
П'ять, шість
сім.
Що?
Сім.
Вісім.
Дев'ять.
Десять.
Добре.
-Важко. -Розумію.
-Я розумію. -А, Франко розуміє.
Добре, можете допомогти.
У тій сфері, побудови спільноти,
мій талант був більшим
за мій талант у бодибілдингу.
«Спортзал Голда» був на пляжі Веніс.
Бодибілдери, що готувалися до чемпіонатів, тренувалися там.
А потім Джо Відер рекламував його як спортзал чемпіонів.
Ніс тепер буде худим.
Коли вперше його побачив, подумав,
що він товариський, веселий,
і що він завжди жартував.
Коли був у спортзалі, він був зосереджений.
Була енергія, ми допомагали один одному.
Арнольд був чудовою людиною в спортзалі.
Його присутність змушувала тренуватися старанніше,
аби його вразити.
Він був перфекціоністом.
Тренувалися разом. Допомагали.
Навіть допомагали підпомпуватися за сценою рушниками,
потім змащувалися.
Наносили олію, бо самі не діставали. Хтось має змастити мені спину.
Так і має бути. Треба допомагати.
А тоді, перш ніж вийти, казали: «Щасти». Я казав: «Щасти тобі» і «Я тебе переможу».
Я ніколи не був фанатом дієт.
Це Френк Зейн і Франко Коломбо
зібрали для мене вітаміни.
А потім ми експериментували зі стероїдами.
Усі в бодибілдингу, хто на вершині
приймає стероїди.
Може, п'ять відсотків мого прогресу
йде від стероїдів.
Я був під наглядом лікаря.
Я залишався з дуже суворим правилом робити це чотири місяці на рік
перед змаганням, а потім припиняти.
Тож я змінив свої звички щодо їжі.
Я засмаг.
Якщо ти живеш хизуванням, то не можеш дочекатися,
щоб показати людям, що в тебе є.
Сотні людей дивилися, як хлопці тренуються.
Мені здавалося, що я живу посеред цирку.
Тож я завжди отримував задоволення
від того, що люди дивляться на мене
й кажуть: «Овва, він неймовірний».
Це було літо 69-го.
Я працювала хостес у кафе «Цукі».
Він підійшов до мене й сказав:
«Ти така сексуальна.
Я мушу запросити тебе на побачення».
З дуже сильним акцентом.
У його запасі ледь набиралося 100 слів.
Він був гарний. Він був магнетичним.
Він був харизматичним.
Він був іншим.
Коли прийшов на побачення, я спостерігала за посадкою на Місяць.
Тож ми подивилися разом. Ми фотографувалися перед телевізором.
База спокою. Орел приземлився.
Після першого побачення
ми бачилися так часто, як лише могли.
Він скрізь викликав сміх.
Він був таким
заворожливим.
Барбара була тією, завдяки кому
я вперше побачив, як Америка святкує Різдво.
Бо вона запросила мене додому,
і сім'я мене так гарно прийняла.
Я вперше в житті
святкував день народження,
коли мама Барбари приготувала торт.
У мене не було тортів. Ніхто не співав «З днем народження».
Не знаю чому.
Це дало мені інший спосіб по-справжньому
оцінити американське життя
і мати нормальне життя.
Але з моєю сім'єю…
Спілкування з батьками було поганим.
А мій брат…
Я неначе стер його зі свого розуму
на роки у часи мого бодибілдингу.
Мені здавалося, що я створюю тут власне життя,
і я не хочу нічого спільного з минулим життям.
Джо Відер хотів з'ясувати, як мене продати.
Тож він придумав,
що я німецька машина.
Без емоцій, просто йду вперед,
і завдяки цьому я стану чемпіоном.
І мені сподобалося, бо я бачив себе таким. Як людину, яку неможливо зупинити.
Джо Відер мав одну ціль у голові — щоб я вигравав усі змагання.
Щоб я був на обкладинці його журналу.
Щоб я продавав купу харчових добавок для нього.
І щоб до всього, що я робив,
він приклеював би своє прізвище Відер.
Тож коли я придумав
розділити тренування на біцепс і на трицепс,
він назвав це «Роздільне тренування Відера».
Такою була угода.
Я просто проговорю це.
Тобі треба зробити унікальні фото, Арнольде.
Щоб був інший вигляд.
Довелося працювати з ним і казати:
«Джо, ти продаєш свою продукцію. Ти заробляєш мільйони.
Я також хочу продавати свою продукцію.
Мені потрібні лише рекламні місця
у твоєму журналі».
Я хотів заробити. Я хотів перетворити один долар на два.
І я хотів навчитися робити це в Америці по-американськи.
Запитав Відера: «Допоможеш вступити до коледжу, щоб я вивчив англійську?
Тоді я піду на бізнес-курси,
бо врешті-решт, може, доведеться замінити тебе».
Йому це сподобалося.
Це нові обкладинки.
Дай глянути.
Ми не хочемо його на обкладинці. Та ну.
Одного разу ти сказав, що на обкладинках лише «Містер Всесвіт» чи «Містер Олімпія».
Джо?
Щоразу, коли я в чомусь виграю,
я кажу собі: «Добре, що далі?»
Якщо завжди голодний, то ніколи не буває вдосталь.
Оскільки Редж Парк виграв три конкурси «Містер Всесвіт»,
Арнольд має побити цей рекорд.
Коли люди думають: «Це занадто». Мені цього було недостатньо.
І я хотів більшого.
1970 — «МІСТЕР ВСЕСВІТ»
Мій тато пішов на пенсію,
та вирішив поборотися за кубок «Містер Всесвіт».
На той час моєму татові було 42.
Арнольду було 23.
Мене хтось запитав: «Знаєш, хто змагається?»
Я такий: «Хто?»
Сказали: «Редж Парк».
Я сказав: «Та ну. Це неможливо».
Мені було дивно змагатися зі своїм кумиром.
РЕДЖ ПАРК
І я переміг.
Коли це сталося, зі мною трапилося щось дивне в ментальному плані.
Я почувався винним.
Що его керувало мною або я не мав змагатися тоді.
Знати, що 15-річним малим ти про це мріяв
й ідеалізував це.
А тепер раптом ти стаєш тим,
кого інші ідеалізують.
Я зробив це бачення реальністю.
19/9/1970 — НААБ — «МІСТЕР ВСЕСВІТ» ЛОНДОН, АНГЛІЯ — 1 МІСЦЕ — НААБ
Мій розум налаштований інакше. Він спрямований на просування вперед.
Що наступне?
Наступне випробування. Наступна гора для підкорення.
«Містер Всесвіт» — це титул чемпіона світу,
але «Містер Всесвіт» є щороку.
А хто тоді найкращий?
Тож Джо Відер створив «Містер Олімпія»,
де всі «Містери Всесвіт» і всі світові чемпіони змагалися.
Якщо виграєш, можеш назвати себе найкращим.
Бах!
«Містер Олімпія»!
1969 — «МІСТЕР ОЛІМПІЯ»
У 1969-му я вперше поборовся за титул «Містер Олімпія».
Це була інша ліга.
Я змагався проти Серхіо Оліви.
Я програв йому.
Він був кращим за мене.
Я поцілував його на сцені
й сказав: «Насолоджуйся, бо це востаннє».
Наступного року я повернувся з помстою.
Довелося зробити з нього лиходія,
щоб тренуватися все старанніше.
Мені нарешті вдалося з ним зустрітися.
1970 — «МІСТЕР ОЛІМПІЯ»
Тоді я розіграв його.
Ми ставали в позу за позою. Тоді я сказав: «Думаю, цього досить.
Вони вже мали вирішити,
хто переможець».
Він каже: «Ти маєш рацію», і він пішов.
Я показав на нього неначе: «Він здається».
Тож це був психологічний трюк, щоб закрити питання раз і назавжди.
1970 — «МІСТЕР ОЛІМПІЯ» ПЕРША ПЕРЕМОГА АРНОЛЬДА
Він обернувся і сказав: «Сучий ти син».
Він був дуже злим.
3/10/1970 — IFBB — «МІСТЕР ОЛІМПІЯ» НЬЮ-ЙОРК, НЬЮ-ЙОРК — 1 МІСЦЕ — IFBB
У 70-х мене тягнуло від титулу до титулу.
1971 — «МІСТЕР ОЛІМПІЯ»
Я настільки відірвався від усіх, що я всіх просто чавив.
1972 «МІСТЕР ОЛІМПІЯ»
1973 «МІСТЕР ОЛІМПІЯ»
-Що ви очікуєте побачити сьогодні? -Не певен.
Цікаво, як це буде.
-Чого ви очікуєте сьогодні? -Побачити фантастичних бодибілдерів.
-Ви вже бачили таке? -Ні.
-Ви вже бачили таке? -Ніколи!
-А ви? -Ніколи.
МУЗЕЙ «ВІТНІ» — 1975
Бути бодибілдером — це як бути митцем,
бути скульптором, як Роден чи Мікеланджело.
Бо треба мати чуття симетрії та краси.
Якщо цього немає, то все це
неначе марнування часу.
Ось так, тримай.
Ось так. Просто тримай.
Трохи інакше, ніж два місяці тому.
Я ніколи не був задоволений своїм тілом.
Господи-Боже.
Я дивився в дзеркало й казав: «Я не знаю, як це галіме тіло
може виграти на цих змаганнях».
-Дякую, що завітали. -Лу Ферріньо теж буде.
Коли я вихваляюся собою, це маячня.
Гаразд. Дуже драматично.
Це схоже на іншого мене, якого я хочу, щоб світ бачив.
Сфотографуй це.
Це має надихнути тебе, бо це фото руки.
Це Коломбо.
Як тобі ця?
Але насправді, коли я сам,
я дивлюся на це й кажу собі:
«Ще ні. Цього не буде».
Зацініть груди.
Думаю, саме це змусило мене завжди бути на межі й завжди прагнути більшого.
Твої груди неймовірні, Арнольде.
Величезні.
Я був у Балтиморі та Філадельфії,
позував на виставках.
Я повернувся додому,
і Франко сказав… Він каже: «У мене погані новини».
Я запитав: «Які?»
Він сказав мені:
«Твій брат загинув у аварії.
Він був п'яний за кермом
і врізався в телефонний стовп».
Я був приголомшений.
Він завжди був улюбленцем сім'ї.
Він був дуже артистичним.
Дуже розумним.
Багато читав.
Але я не думаю, що мій брат колись справді був щасливим.
Думаю, він почав пити, бо наше виховання було дуже строгим.
Жорстокість, яка була вдома,
побиття, яке іноді влаштовували батьки.
Думаю, він не витримав.
Покарання.
Він був делікатнішою людиною
від природи.
У нас була дуже схожа на шизофренію поведінка,
яку ми з братом бачили вдома.
Був добрий батько,
а іноді мій батько приходив додому п'яним.
Він кричав о третій ночі.
Ми прокидалися,
і раптом наші серця вискакували,
бо ми знали, що це означало.
Що він може будь-якої миті вдарити маму
або творити щось дике.
Було це дивне насилля.
Наше виховання було корисним
для такої людини, як я,
яка всередині була дуже сильною і рішучою.
Але мій брат був уразливішим.
Ніцше мав рацію,
що те, що не вбиває тебе, робить тебе сильнішим.
Саме те, що зробило мене тим, ким я є сьогодні,
це саме те, що знищило його.
МЕЙНГАРД ШВАРЦНЕҐҐЕР 1946–1971
У 1972-му, коли я змагався в Ессені, у Німеччині,
мої батьки приїхали,
не пояснивши чому.
Я змагався щонайменше 50 разів
у змаганнях з важкої атлетики, з паверліфтингу,
на місцевих змаганнях і національних змаганнях.
Але моїх батьків там не було.
Тому я здивувався.
Мій батько поводився дивно.
Він був трохи повільнішим. Він іноді зажовував слова.
Отже, щось було трішки не так.
За кілька тижнів
мені зателефонували
й сказали що в батька був інсульт.
Потім я полетів наступним рейсом до Австрії,
і відвідав батька в лікарні.
Він не міг спілкуватися.
Потрібна була медична допомога,
але я не знав, чи це щось, що можна подолати.
Цього я не знав.
Я повернувся до Лос-Анджелеса,
а потім він помер.
Коли померли мій батько й брат,
я нічого не відчував.
Я їх знищив.
Можливо, вони вилізуть у моєму житті пізніше,
ці відчуття, але я не знаю.
Я сам себе до цього вчив.
Щоби на мене не впливало щось ззовні.
Ну
я не експерт
з психології чи щось таке.
Я лише можу сказати,
що коли в тебе завжди є ціль,
завжди є місія,
то в тебе менше часу на такі роздуми: «Як я почуваюся сьогодні?
У мене депресія?
Мені шкода себе?
Я став жертвою?
Боже мій. Мені так шкода себе», — і все таке.
У мене немає часу на цю маячню. Часто люди недостатньо працюють.
Якщо ти весь час зайнятий,
то не встигаєш про це думати.
Просто йди вперед. Іди.
Коли я зрозумів, що бодибілдинг не є дуже популярним,
я вирішив просувати себе на максимум.
Що шукають судді?
Вони шукають пропорції, симетрію, розмір м'язів,
позування і представлення м'язів.
Хочу докласти зусиль, щоб допомогти людям зрозуміти, що таке спорт.
-У тебе все в кріслі? -Ні, була проблема.
Ясно.
КОМУ ПОТРІБНІ ДЗЕРКАЛА? АВСТРІЙСЬКИЙ ДУБ ДУЖЕ КРАСИВИЙ ТІЛОМ
Я лише п'ять років у цій країні.
Що означає «трахен-махен»?
Господи.
Це спорт, і я змагаюся, щоб бути найкращим.
Я відчуваю, що водночас я митець.
Я створюю тіло, якого раніше не було.
1974 — «МІСТЕР ОЛІМПІЯ»
У 74-му Арнольд був у фантастичній формі,
і він був абсолютно непереможним.
У 1974-му я виграв конкурс «Містер Олімпія».
Тож я виграв 13 чемпіонатів світу з бодибілдингу.
Один за одним.
Бо мною керувало це видіння.
1 МІСЦЕ
Що ще залишалося робити?
Виграти ще один?
Нудно.
Тож я зупинився.
Я змагаюся вже десять років.
Після десяти років мені здається, що цього достатньо.
Я маю дати шанс іншим.
І просто піти переможцем.
Пані та панове, Арнольд Шварцнеґґер!
Це спорт. Я люблю змагатися.
І я люблю бути найкращим у світі.
Знаєте, найкращим.
Щоб стояти там і знати, що немає нікого
кращого за мене в цій сфері.
Думаю, усе так повторюється,
що я хочу перейти до чогось іншого
й спробувати бути найкращим у чомусь іншому.
-Наприклад у чому? -Я хочу займатися акторством.
Дізнатися, чи можу бути вправним у цьому.
10 РОКІВ ПО ТОМУ
Ми говорили телефоном.
Алло?
Я сказав…
Розкажи про свій акторський процес.
Він сказав: «Джиме.
Я не хочу бути актором.
Я хочу бути зіркою».
Переклад субтитрів: Данило Добровольський