‎Cred că ne scriem singuri destinul.
‎Trebuie să ai o viziune,
‎iar, apoi, dacă o urmezi, ‎cred că se pot întâmpla miracole.
‎Exact așa a fost viața mea.
‎Am văzut apogeul culturismului. ‎Am urcat până în vârf.
‎Apoi, am văzut alt vârf. ‎Actorul principal.
‎Starul de cinema.
‎Asta îmi amintește de faimosul alpinist ‎Edmund Hillary,
‎cel care a cucerit ‎pentru prima oară Everestul.
‎Presa l-a întrebat:
‎„La ce te-ai gândit ‎când te-ai văzut în vârf?”
‎El a zis:
‎„Am văzut deodată alt vârf
‎departe.
‎Și am început să-mi planific traseul.
‎Cum ajung în vârful ăla?”
‎În 1969,
‎am aflat că se căuta un actor ‎pentru rolul lui Hercules.
‎Doamne! Asta era șansa mea ‎de a fi un alt Reg Park.
‎Nu eram pregătit. ‎Nu înțelegeam nici jumătate din scenariu.
‎Poate că sunt și avantaje, ‎dar nu ți-ar plăcea acolo.
‎O să hotărăsc eu asta.
‎M-am săturat de aceleași fețe vechi,
‎aceleași lucruri vechi.
‎Nu mai făcusem niciun curs.
‎Nimeni nu-i e superior lui Hercules.
‎Sunt Hercules.
‎Așa mi-ai zis.
‎Niciun muritor nu e superior.
‎Mi-au înlocuit vocea. ‎Abia vorbeam în limba engleză.
‎Mi-au spus: „Americanii vor ‎să-și audă idolii vorbind ca John Wayne,
‎nu ca tine.”
‎Nu mai eram Arnold Schwarzenegger, ‎ci Arnold Strong.
‎Filmul a apărut
‎și n-a avut
‎niciun succes.
‎Cinci ani, n-am mai primit oferte
‎pentru nimic.
‎Așa că a trebuit să învăț multe lucruri,
‎să depășesc multe obstacole, ‎inclusiv cel mai mare obstacol,
‎când toți spun: „Nu se poate.”
‎De ce n-ai renunțat?
‎În viziunea mea nu era loc ‎pentru renunțare.
‎Viziunea mea era să urc muntele.
‎Conan!
‎Ce e mai bine în viață?
‎Să-ți strivești dușmanii, ‎să-i vezi fugind
‎și să le auzi femeile plângând.
‎Măiestria lui provenea
‎din originalitatea cu care făcea totul.
‎Nu conta doar popularitatea. ‎Făcea să pară super.
‎E cea mai remarcabilă poveste americană ‎de succes pe care o cunosc.
‎Ne-am împins. ‎Voiam să-l împing în hău.
‎Din păcate, n-am găsit unul. ‎A trebuit să trăiesc cu el.
‎Hasta la vista, baby!
‎Nu e o versiune goală ‎a celui care ar crede cineva că e Arnold.
‎E ușor să-l reduci la vedeta ‎de acțiune din anii '80,
‎dar e mult mai mult.
‎PARTEA 2: ACTOR
‎Noodle!
‎Vino încoace!
‎Poți citi cu mine.
‎Rege într-un castel.
‎E o replică tipică pentru mine.
‎Da.
‎Aici intrăm noi!
‎E o adaptare ciudată
‎să treci de la culturism
‎la actorie.
‎ANIVERSARE FERICITĂ, ADIO
‎Sunt Rico!
‎Da!
‎Unde o facem?
‎Poftim?
‎Aici sau în dormitor?
‎Aici!
‎În anii '70, agenții, managerii
‎și directorii de studiouri
‎mi-au zis foarte direct: ‎„Ești mult prea mare.
‎Ești prea musculos. ‎Nu vei avea succes acum.
‎Scapă de corpul musculos, de 115 kg!”
‎STRĂZILE DIN SAN FRANCISCO
‎Îți par amuzant? Crezi că sunt amuzant!
‎Trebuie să recunoști,
‎când faci așa, arăți ca o gorilă mare.
‎Termină!
‎Să continuăm!
‎Lucrăm la substanță, ‎la abilitatea de interpretare.
‎Va veni și vremea ta.
‎Până atunci, mă retrăsesem ‎de la culturism.
‎Amicul meu, Charles Gaines, ‎mi-a zis că a scris romanul ‎Stay Hungry.
‎Voiau să facă un scenariu după el.
‎Fusese scris pentru un culturist.
‎Eram în locul potrivit, ‎la timpul potrivit.
‎În roman,
‎definesc ce înseamnă să fii motivat,
‎să nu fii niciodată mulțumit de tine.
‎Când a auzit, ‎Arnold s-a identificat cu subiectul.
‎Era crezul lui. Așa trăia el.
‎Oricât de multe reușite ar avea,
‎își dorea mereu mai mult.
‎Bob Rafelson l-a cumpărat ‎ca să facă un film.
‎Am scris scenariul cu Bob.
‎În rolul lui Joe Santo,
‎trebuia să convingi lumea ‎că ești culturist.
‎Am zis: „Uite ce-i! Știu un singur tip ‎potrivit pentru rolul ăsta.
‎Arnold Schwarzenegger.”
‎Bob a zis că nu se poate fără instructor ‎vocal, fiindcă avea accent pronunțat.
‎Arnold s-a ambiționat să-l convingă pe Bob
‎că era potrivit pentru rol.
‎Bob Rafelson lucrase ‎la ‎Cinci piese ușoare ‎și ‎Singuraticii.
‎Făcuse multe filme celebre. ‎Era un regizor foarte căutat.
‎Nu mi-a garantat rolul.
‎A zis: „Peste câteva luni, să dăm o probă!
‎Între timp, urmează un curs de actorie!
‎M-a sunat Bob Rafelson.
‎A spus că are un actor
‎care nu mai jucase niciodată dramă.
‎„Vrei să lucrezi cu el?”
‎În primele șase săptămâni,
‎am aflat tot ce am putut ‎despre viața lui Arnold.
‎„Spune-mi despre tatăl tău!
‎Spune-mi despre mama ta!
‎Spune-mi cum a fost copilăria ta ‎în Austria!
‎Nu vorbi pur și simplu! ‎Arată-mi ce trăiești când vorbești.
‎Ce simți?”
‎Mi-am dat seama ‎că îmi lipsesc anumite lucruri.
‎M-am păzit atât de mult, ‎încât nu mai există emoții
‎sau există, dar sunt ascunse, ‎și trebuie scoase la iveală,
‎pentru a fi un actor bun.
‎Când emoțiile îmi deranjau antrenamentul,
‎le eliminam.
‎Trebuie să-i spun creierului ‎că e în regulă să iasă la iveală.
‎Când am mers la biroul lui Bob Rafelson,
‎în mijlocul scenei, Bob a zis: ‎„Mi s-a ridicat părul.
‎Am pielea de găină.
‎Ești acceptat.”
‎MOȘTENITORUL DIN ALABAMA
‎Jeff Bridges și Sally Field m-au ajutat.
‎Datorită interesului lor de a mă face ‎să mă remarc și de a reuși cu filmul,
‎erau dispuși să repete oricând cu mine.
‎Când o să scoți masca asta?
‎Când lucrezi cu profesioniști,
‎te remarci și tu.
‎Nu-mi place să-mi fie confortabil.
‎După ce te obișnuiești, e greu să renunți.
‎Prefer să fiu motivat.
‎Eram entuziasmat,
‎dar ‎Moștenitorul din Alabama ‎n-avea să apară o vreme.
‎Acum ce facem?
‎După două luni, George Butler ‎și Charles Gaines
‎mi-au zis că vor să facă un documentar ‎despre culturism,
‎numit ‎Forme de oțel.
‎Gata! Prima clachetă. Dubla unu.
‎Prestez mai bine în fața publicului.
‎Însă aici erau
‎zece oameni care lucrau ‎cu echipa de documentare
‎și camere în fața mea.
‎De asta, era mai greu de prestat.
‎Forme de oțel ‎și Arnold, împreună,
‎au definit culturismul de azi.
‎A fost prima producție ‎care prezenta culturismul
‎publicului larg.
‎L-a făcut pe Arnold să fie mai acceptat ‎în industria cinematografică.
‎S-a schimbat. Nu mai eram privit ‎ca un musculos ciudat,
‎ci ca o personalitate.
‎- Lou, ce șanse crezi că ai? ‎- Voi pierde. Ești cel mai bun.
‎- Mersi. ‎- Cu plăcere.
‎Lupul de pe deal nu e la fel de flămând ‎ca lupul care urcă pe deal.
‎- Așa e. ‎- Vezi?
‎Nu-i e așa de foame. ‎Când vrea mâncare, vine.
‎Senzația grozavă ‎pe care o am la sală e adrenalina.
‎E la fel cu ceea ce simt fetele ‎când fac sex
‎și au orgasm.
‎E același lucru.
‎În anul 1977 a fost o nebunie.
‎La festivalul de la Cannes, ‎Forme de oțel ‎a devenit o senzație.
‎Ne urmăreau sute de fotografi. ‎Erau aplauze la scenă deschisă.
‎Sunt căsătorit? Nu sunt.
‎De ce?
‎Nimeni n-a avut un impact mai mare ‎decât noi în acel an.
‎Băiatul mare și musculos ‎a ieșit din peisajul rural austriac.
‎Deschiderea și istețimea îl fac ‎starul acestui film.
‎…visul unui agent publicitar, ‎Mister Universe.
‎- E prea mult pentru mine. ‎- Da? Poți face așa?
‎Apăream cu Andy Warhol, artiști celebri,
‎pe coperta revistelor,
‎și în talk show-uri.
‎Apoi, a apărut ‎Moștenitorul din Alabama. ‎Nebunia a fost și mai mare.
‎Premiile Globul de Aur.
‎Am primit Globul de Aur ‎pentru Cel mai bun debutant.
‎Era clar că nu mai voiam ‎doar să joc în filme,
‎ci să fiu actorul principal din filme.
‎Să fiu star.
‎Îmi dai bricheta?
‎De multe ori, ‎oamenii sunt atenți doar la succes.
‎Realitatea e
‎că, dincolo de marele succes,
‎a fost o luptă.
‎Am jucat în filmul ‎Cactus Jack
‎cu Kirk Douglas și Ann-Margret.
‎Vrei să mă speli pe spate?
‎Aduc lemne.
‎Când a apărut filmul, ‎într-o recenzie scria
‎că expresiile faciale ale calului ‎erau mai bune.
‎M-am enervat enorm.
‎Era foarte greu să găsesc un agent.
‎Toți spuneau același lucru:
‎„Nu te putem vinde acum.
‎Suntem în anii '70.
‎Dustin Hoffman e cel care se vinde.
‎Al Pacino se vinde.
‎Toți sunt băieți mărunți. Opusul tău.”
‎Din fericire, n-aveam nevoie de bani.
‎Joe Weider, m-a adus în America
‎și m-a învățat că imobiliarele sunt ‎o investiție grozavă.
‎Am cumpărat prima clădire în anii '70,
‎pe o inflație uriașă.
‎Și am știut imediat care era potențialul.
‎Apoi am cumpărat birouri pe Main Street, ‎în Santa Monica.
‎Am devenit milionar în anii '70,
‎înainte să mă lansez în filme.
‎N-a trebuit să accept roluri proaste,
‎ca să fiu un actor ciudat.
‎„Ce naiba? Nu vreau să fiu ‎un actor ciudat.
‎Vreau să fiu actorul principal.
‎Vreau să fiu starul.”
‎Doar pentru că există dificultăți ‎sau un obstacol,
‎nu-mi pasă cât voi lucra,
‎în cele din urmă, voi fi acolo, lângă ei.
‎Așa că mi-am zis:
‎„Ceea ce-mi spun ei că e un obstacol,
‎voi face să fie nu un risc, ‎ci un avantaj.”
‎Chevy!
‎Ești bine?
‎Parțial în direct ‎de la clubul de tenis West Side, iar,
‎sunt Robert F. Kennedy, ‎pentru turneul starurilor.
‎Ce tare doare!
‎M-a sunat Ethel Kennedy
‎și mi-a spus: ‎„Bobby Shriver te-a menționat
‎pentru turneul de tenis Robert F. Kennedy.
‎Ai fi grozav.
‎Ai personalitatea potrivită. Vrei să vii?”
‎I-am zis: „Ethel, n-am ținut niciodată ‎o rachetă de tenis în mână.”
‎Tot ce făceam, mă consultam mereu ‎cu publicistul meu,
‎care a zis: „Te-a sunat Ethel Kennedy?
‎Măiculiță!
‎Participă! Acceptă!”
‎Înainte de turneul de tenis, ‎se dădea o petrecere mare.
‎Toată familia Kennedy era acolo.
‎Eunice a venit și mi-a zis: ‎„Bună! Mă bucur mult că ai venit.
‎Apropo, ea e fiica mea, Maria Shriver.”
‎Apoi, mai târziu, mi-a zis: ‎„Fiica mea te place foarte mult.”
‎Am zis: „Fiica ta are un fund frumos.
‎Trebuie să-ți spun asta.”
‎Eunice a zis: „Mulțumesc.”
‎Apoi s-a îndepărtat întrebându-se: ‎„Ce naiba?”
‎Nu știu de ce am spus prostia asta.
‎Fostul Mister Olympia, Mister Universe,
‎Arnold e acum copleșit de frustrare,
‎își rupe tricoul, ‎gata să reînnoiască lupta.
‎Când am participat la turneul de tenis,
‎am văzut că Maria m-a privit tot timpul.
‎La final, ea și Caroline Kennedy
‎au venit, au început să vorbească.
‎Maria a zis: „Ar trebui să vii cu noi ‎la Hyannis Port astă-seară.”
‎Am spus: „Trebuie să mă întorc ‎ca să-mi iau hainele de la hotel.
‎Am doar echipamentul de tenis.”
‎„Ești nebun? ‎Mergem toți în pantaloni scurți.”
‎Am plecat cu un avion privat ‎spre Hyannis Port.
‎Am mers cu ea la plajă ‎și am înotat în ocean.
‎Am urcat în barcă ‎și ne-am plimbat cu barca în golf.
‎Așa de mare a fost nebunia.
‎Ideea a fost mereu: ‎„Să testăm tipul ăsta!”
‎În dimineața următoare, duminică,
‎toți au dat buzna în camera mea: ‎„Ești gata?
‎Mergem la biserică!”
‎Am întrebat; „Cum adică? N-am haine.”
‎La biserică, Rose Kennedy stătea în față.
‎Trebuia să fii elegant. ‎Toți erau așa, fiindcă Rose…
‎Stăteam acolo ca un idiot, ‎în pantaloni de tenis,
‎cu pantofi de tenis și cu o cămașă.
‎Măcar aveam o cămașă pe mine.
‎Chiar m-am îndrăgostit de Maria.
‎Nu pentru că era Kennedy,
‎dar avea o personalitate extraordinară.
‎Vedeam latura ei rebelă.
‎Eu am vrut să fug ‎din casa mea, din Austria.
‎Și ea voia să scape.
‎Deci, cam acela a fost începutul ‎dintre Maria și mine.
‎Anul următor, am găsit, în sfârșit, ‎un agent dispus să mă reprezinte.
‎Am trimis tot ce mi-ai dat ‎avocatului meu, iar el se uită la acte…
‎Mi-a zis: „Ai un interviu ‎cu Dino De Laurentiis.”
‎E tipul care făcuse 500 de filme.
‎Avea premii Oscar și Globul de Aur,
‎deci, era foarte important.
‎Prima oară, în biroul lui, am văzut
‎un tip mărunțel
‎în spatele unui birou uriaș.
‎Când s-a ridicat, nu s-a înălțat mult ‎și mi-am dat seama că era foarte scund.
‎Am întrebat: „De ce vrea ‎un birou așa de mare un tip mărunțel?
‎Imediat, a luat-o razna.
‎„Nu te pot folosi. Ai accent.”
‎Am zis: „E amuzant că spui asta, ‎fiindcă și tu ai accent.
‎Abia te înțeleg.”
‎„Scoateți-l de aici!”
‎Ușa abia s-a închis.
‎Agentul meu a început să țipe la mine.
‎„Uită-te aici, Arnold!
‎A durat un minut și patruzeci de secunde.
‎A fost cea mai rapidă întâlnire ‎la care am fost în Hollywood.
‎A trebuit să-ți dai drumul la gură!”
‎În acel an,
‎Ed Pressman a cumpărat drepturile ‎pentru ‎Conan Barbarul
‎și m-a adorat ‎după ce a văzut ‎Forme de oțel.
‎A simțit că aveam personalitatea perfectă
‎pentru rolul lui Conan.
‎Ed Pressman l-a rugat ‎pe Dino De Laurentiis să fie producător.
‎Dino a spus imediat: „Nu-l pot folosi!
‎E nazist!
‎Nu-mi place.”
‎Ed Pressman habar n-avea ‎despre ce era vorba.
‎Din fericire, înainte să mă scoată ‎din proiect,
‎l-au angajat pe regizorul John Milius.
‎El a spus: „Dino nu te place.”
‎Am zis: „Știu”.
‎A răspuns: „Lasă! Rezolv eu situația.”
‎John Milius era un tip dur.
‎Mergea la ședințe cu pușca încărcată
‎și o punea pe birou ‎când vorbea cu directorii.
‎Dino nu voia să se încurce cu el.
‎Credea că Milius e nebun.
‎Milius a zis: „Nu fac filmul fără Arnold.
‎El o să fie Conan.”
‎CONAN BARBARUL
‎A fost greu la filmări.
‎Milius era nebun.
‎Voia să stai în frig,
‎să-ți înghețe fundul.
‎Tema filmului e suferința.
‎Adora asta.
‎Am învățat să fiu nemilos.
‎La mult timp după ce nu mai ești, ‎vor hotărî dacă ești bun sau nu.
‎Am făcut singur cascadoriile. ‎Nu era nimeni de statura mea.
‎A trebuit să fac totul singur.
‎SCENĂ DIN CONAN BARBARUL
‎Fir-ar să fie!
‎A fost bine la prima dublă.
‎Apoi, am turnat a doua dublă. ‎A treia, a patra dublă.
‎În cele din urmă, chiar sângeram.
‎Eram mereu un obsedat al pregătirilor,
‎oricâte repetiții și duble am fi filmat.
‎Nu mergi pe platou nepregătit.
‎Asta e tot ce-ți trebuie.
‎La cinci dimineața, ‎făceam antrenamentul samurai,
‎de lupte, cu săbii,
‎pentru a stăpâni cu adevărat ‎și a înțelege mișcarea.
‎Au fost ore în șir de călărie,
‎fiindcă voiam să mă contopesc cu calul.
‎În final, Dino De Laurentiis ‎a venit pe platou.
‎A urcat treptele.
‎Chiar la mine.
‎Mi-a zis: „Schwarzenegger,
‎tu ești Conan.”
‎S-a întors și a coborât iar.
‎Îmi amintesc că Milius a alergat la mine,
‎m-a îmbrățișat
‎și mi-a zis: „Da! Te iubește!
‎Ai auzit ce a spus?” ‎„A zis că sunt Conan. Știu.”
‎„E cel mai mare compliment. Ești Conan!
‎Tu ești personajul.”
‎Un fost Mister Universe, ‎mare cât un camion,
‎joacă într-un film nou: ‎Conan Barbarul.
‎- Despre ce e filmul? ‎- E o fantezie.
‎E o aventură care are loc ‎într-o perioadă imaginară.
‎Arnold Schwarzenegger. ‎Conan Barbarul.
‎Am fost în toată lumea ‎pentru promovare,
‎fiindcă voiam să arăt ‎că eram Arnold actorul,
‎nu culturistul.
‎A funcționat fiindcă m-am afirmat ‎ca actor internațional.
‎Conan ‎a câștigat 90 de milioane ‎de dolari în toată lumea.
‎Le dovedisem negativiștilor ‎că un străin cu accent,
‎care cântărește 110 kg, ‎poate deveni actor principal
‎și poate face vânzări în toată lumea.
‎La dracu' cu toți!
‎Am casa asta de peste 25 de ani deja.
‎E o combinație între Austria și America.
‎Sunt căldura austriacă
‎și dimensiunea americană.
‎Mare!
‎Niciodată nu e destul de mare.
‎Asta e ideea.
‎Când am venit aici, în anii '60 și '70,
‎America avea probleme.
‎Crimele Manson ‎și protestele împotriva războiului.
‎Hipioții se revoltau.
‎Un imigrant ca mine nu acordă atenție ‎unor astfel de lucruri.
‎E orașul strălucitor din deal.
‎Da, poate avea defectele lui ‎și aspecte îngrozitoare,
‎dar eu nu văd asta.
‎Să mergi și să poți face trecerea ‎de la o lume la alta,
‎de la culturism la spectacol și actorie,
‎numai în America poți.
‎M-am îndrăgostit de America ‎fiindcă văzusem
‎un film alb-negru la școală.
‎Zgârie-norii din New York.
‎Era podul Golden Gate.
‎Totul era uriaș și mare,
‎iar eu voiam să trăiesc asta.
‎Ador muzica asta americană. ‎Ador politicianul ăsta american.
‎Așa era America.
‎M-am înscris pentru cetățenie.
‎Desigur, trebuie să treci un test.
‎Am învățat pentru el. Am trecut.
‎În 1983, am devenit cetățean.
‎Aștept momentul ăsta de mult timp.
‎E ziua în care sunt cetățean american ‎și mă simt minunat.
‎Chiar am simțit că era un cadou grozav
‎să devin american.
‎M-am născut în Austria ‎și sunt foarte mândru de asta,
‎dar sunt făcut în America.
‎Țara asta are nevoie ‎de o administrație nouă,
‎pentru a face America măreață din nou.
‎În anii '80, oamenii trecuseră ‎de problemele anilor '60 și '70.
‎Apoi, a fost ales Ronald Reagan,
‎iar el nu accepta să i te urci în cap. ‎America se întorsese!
‎Toți ați dăruit forța, curajul moral
‎și, da, forța spirituală,
‎care au construit cea mai măreață ‎și mai liberă națiune.
‎America era puternică, ‎iar asta avea efect asupra filmelor.
‎Dintr-odată, ‎oamenii adorau filmele de acțiune.
‎Era important să ai mușchi ‎și să arăți ca un erou de acțiune.
‎Deci, am beneficiat ‎de alegerea lui Ronald Reagan
‎și de faptul că lumea spunea: ‎„America se întoarce!”
‎Cât despre Arnold,
‎a dus toate astea direct pe marele ecran.
‎Am fost la o petrecere și l-am cunoscut ‎pe Mike Medavoy,
‎un producător foarte cunoscut.
‎Mi-a zis: „Avem un film grozav, ‎plin de acțiune,
‎numit ‎Terminatorul.
‎TERMINATORUL ‎DE JAMES CAMERON ȘI GALE ANN HURD
‎Am fost reticent. Nu un alt film ieftin!
‎Dar scenariul era așa de bun!
‎A zis: „Mai avem un rol de distribuit.
‎Al lui Reese.”
‎Mike Medavoy mi-a spus ‎că toată distribuția era încheiată.
‎„Am rezolvat totul.”
‎O.J. Simpson și Arnold Schwarzenegger.
‎Am întrebat: „Care-i care?” ‎Numele mi se păreau greșite.
‎Nu-mi ieșea din cap. Trebuia măcar ‎să-l văd pe Schwarzenegger.
‎M-am văzut cu Arnold la Le Dome, ‎un restaurant al celor din industrie.
‎Arnold citise scenariul, îl subliniase ‎și a vorbit.
‎Stăteam și mă uitam, ‎iar sunetul parcă se estompa.
‎Mă uitam cum se reflecta lumina geamurilor
‎pe fața lui, când se deschidea ușa.
‎M-am gândit:
‎„Are o față grozavă.”
‎În timpul conversației, ‎devenise clar că nimeni nu-l voia
‎pe O.J. Simpson în rolul Terminatorului,
‎fiindcă nu putea fi promovat ‎ca o mașină de ucis.
‎Da.
‎Între timp, el vorbea despre Terminator. ‎Nu vorbea despre Reese.
‎Am zis: „Uite! Oricine are fi, ‎trebuie să nu semene deloc
‎cu o ființă umană.”
‎Felul în care calcă motocicleta, ‎în care aleargă și se ridică,
‎totul trebuie să fie exact ca o mașină.
‎A întrebat: ‎„De ce n-ai fi tu Terminatorul?
‎Înțelegi complet acel personaj. ‎Tu ești mașina.”
‎Am zis: „Nu! Nu vreau să joc răufăcători.
‎Personajul are doar 26 de replici.”
‎Am început să mă cert cu el pe subiect ‎și mi-a spus calm: „Mai gândește-te!”
‎M-am gândit trei zile, l-am sunat înapoi
‎și i-am zis: „De câte ori citesc ‎scenariul, mă regăsesc tot mai mult
‎în rolul Terminatorului.”
‎I-am spus că accept ‎și am început să pregătim.
‎TERMINATORUL
‎A înțeles că era exact ce avea nevoie,
‎ca să contrabalanseze marca ‎pe care și-o crease:
‎„trupul”.
‎Acum nu conta trupul, ci fața.
‎Era doar un alt contract.
‎Nu credeam că e mai important ‎decât alte scenarii.
‎Chiar nu aveam habar.
‎Avea un buget foarte mic și toți eram noi.
‎Aveam sigur îndoieli.
‎Conform definiției noastre înfumurate, ‎Arnold era un ipocrit.
‎Culturistul care se preface că e actor.
‎Dar, fiindcă eram curioasă,
‎am mers și am stat pe margine ‎privindu-l pe Arnold.
‎Terminatorul acela e liber.
‎Nu poți negocia cu el.
‎Nu te poți înțelege cu el.
‎Nu simte milă,
‎remușcări sau frică
‎și nu se va opri absolut niciodată,
‎până când vei muri!
‎Era credibil.
‎Statura și rigiditatea,
‎tot ceea ce punea în aplicare.
‎Am zis: „Poate reuși.”
‎În mijlocul filmărilor, era ‎o scenă la secția de poliție.
‎Sunt prieten cu Sarah Connor.
‎- Mi s-a zis că e aici. Pot s-o văd? ‎- Nu, nu poți. Dă o declarație.
‎Replica era: „Mă voi întoarce.”
‎Nu trebuia deloc ‎să fie un moment important.
‎Trebuia să fie, la prima vedere, ‎„nicio problemă.”
‎Mă voi întoarce.
‎Dar Arnold n-a zis: „Mă voi întoarce.”
‎Am spus: „Spune doar că o să te întorci. ‎Să fie ceva simplu!”
‎I-am zis: „Jim, sună ciudat să spun ‎«o să mă întorc».
‎Par o mașinărie dacă spun: ‎«mă voi întoarce».
‎M-a întrebat: „Ești scenaristul?” ‎I-am zis că nu.
‎„Atunci, nu-mi spune dracului ‎cum să scriu!”
‎Am spus: „Bine.”
‎O să mă întorc.
‎„Da!”
‎„Am pielea de găină! E fantastic.”
‎O să mă întorc.
‎Avea dreptate.
‎Cred că a devenit cea mai citată replică ‎din istoria filmelor.
‎Asta îți arată cine a avut dreptate ‎și cine a greșit.
‎AVANPREMIERE
‎Într-un astfel de film ‎vreau acțiune, să fie bine făcut,
‎și un personaj la care să ții.
‎- Le are pe amândouă. ‎- Da.
‎Are multă acțiune, oameni la care ții ‎și o intrigă ingenioasă.
‎La finalul filmului ‎Terminatorul,
‎mi-am dat seama că mi-a plăcut.
‎Deși ai succes la încasări, ‎nu înseamnă că le place și criticilor.
‎Deci, ca revista ‎Time,
‎criticii lor, să-l aleagă ‎în topul celor zece filme,
‎era nemaiauzit.
‎S-a speriat chiar și Jim Cameron.
‎Dintr-o dată, eram pe val.
‎INTERVIU
‎Dar ceva nu era în regulă.
‎POARTA DE ACCES SPRE HOLIDAYLAND ‎BUN-VENIT ÎN HOPE
‎Am nevoie mereu de un dușman.
‎Vizitați pe cineva?
‎Nu.
‎În '77, Arnold a câștigat ‎Cel mai bun debut.
‎Am zis: „Serios?”
‎Anii '80 erau o perioadă interesantă, ‎fiindcă „tipul de acțiune” model
‎încă nu se formase.
‎Până atunci, acțiunea presupunea ‎o urmărire cu mașina:
‎Locotenentul Bullitt, Filiera Franceză,
‎un film despre „intelect”,
‎aluzii și multe verbalizări.
‎În ‎Rambo, ‎era numai acțiune.
‎Te bazai pe corpul tău
‎ca să spui povestea.
‎Nu era nevoie de dialog.
‎Am văzut o ocazie, ‎fiindcă nimeni nu făcea asta,
‎în afară de un alt tip din Austria…
‎care nu trebuie să vorbească.
‎Sly a fost înaintea mea în anii '80,
‎așa că trebuia să-l ajung.
‎De câte ori apărea cu un film ‎ca ‎Rambo II,
‎trebuia să văd cum îl puteam depăși.
‎Noul film pe care l-ai făcut, ‎Commando, ‎a fost comparat, firește, cu ‎Rambo.
‎Nu le poți compara.
‎Al meu n-are loc în junglă.
‎Dar mușchii? Cum se compară ‎ai tăi cu ai dlui Stallone?
‎Am câștigat toate titlurile. ‎Nu trebuie să mă apăr.
‎Arnold a acționat în forță.
‎Am devenit incredibil de competitivi, ‎ca Ali și Frazier
‎sau ca războinici care călătoresc în timp.
‎Era loc doar pentru unul.
‎Aveam un stil de actorie complet diferit.
‎Era superior.
‎Avea toate răspunsurile. ‎Avea corpul și forța.
‎Ăsta era personajul lui.
‎Cioc, cioc!
‎Eu încercam să fiu genul de tip
‎care nu e prea talentat.
‎Eu trebuia să lupt constant,
‎iar Arnold nu se rănea ‎prea mult. Am zis: „Arnold,
‎de-ai lupta cu dragonii, ‎te-ai alege cu un plasture.”
‎Eram incredibil de antagonici.
‎Cred că ai nevoie de puțin fier
‎în dietă.
‎Nu puteam sta în aceeași cameră. ‎Trebuia să fim despărțiți.
‎Concuram pe orice plan.
‎Ticălosule!
‎Corpul musculos și uleios.
‎Ce s-a întâmplat?
‎Cine e mai rău, mai dur?
‎Și a zis: „Dacă Stallone omoară 15, ‎eu o să omor 30.”
‎Cine are cuțite mai mari?
‎Stai pe-aici!
‎Sau arme mai mari?
‎Am continuat exponențial până la tunuri.
‎Eu și Slyne ne războiam.
‎El voia să fie numărul unu.
‎Din păcate, a reușit.
‎Fără Stallone, n-aș fi fost ‎la fel de motivat în anii '80,
‎ca să fac filmele pe care le-am făcut ‎și să muncesc așa de mult.
‎Sunt o persoană competitivă.
‎Toată viața mea a fost mereu așa.
‎Când eram copil,
‎fratele meu mergea la Graz ‎pentru a urma școala generală.
‎Stația de autobuz era la o jumătate de oră ‎de mers prin pădure.
‎Fratele meu se temea
‎de întuneric.
‎Era foarte înfricoșat ‎când venea pe jos acasă.
‎Așa că trebuia să merg eu,
‎ca fratele meu să nu plângă ‎în drum spre casă.
‎Am vrut să le demonstrez părinților ‎că eram cel curajos.
‎Voiam să fie mândri de mine
‎și să arăt că, da,
‎pot face asta.
‎În 1985,
‎am luat-o pe Maria cu mine în Austria,
‎în Thal.
‎În satul meu natal.
‎Apoi am mers la Thalersee,
‎lacul din satul meu.
‎A însemnat enorm pentru mine
‎că putea vedea de unde sunt
‎și unde începuse totul.
‎Și i-am spus:
‎„Bărcile sunt acolo. ‎Te iau la o plimbare cu barca.”
‎Când eram în mijlocul lacului, ‎am scos inelul
‎și am cerut-o în căsătorie.
‎I-am făcut o surpriză.
‎Nunta a fost în Hyannis Port,
‎la aceeași biserică unde am cunoscut-o ‎pe bunica Mariei,
‎Rose Kennedy.
‎A fost cea mai mare nuntă la care am fost. ‎Cel puțin 500 de oameni erau acolo.
‎Cunoșteam 10%.
‎Cum te iubesc?
‎Să număr felurile!
‎Te iubesc
‎cu respirația,
‎zâmbetele și lacrimile
‎întregii mele vieți.
‎- Eu, Maria… ‎- Eu, Arnold…
‎- Te iau, Arnold… ‎- Te iau, Maria…
‎în vremuri bune și rele, ‎de boală și sănătate,
‎te voi iubi…
‎- Și te voi onora… ‎- Toată viața.
‎Și acum?
‎Poți săruta mireasa.
‎Am crezut mereu ‎că sunt cel mai norocos ticălos.
‎Sunt atât de norocos încât am succes ‎în industria filmelor
‎și în viața personală.
‎Puțini oameni pot spune ‎că au succes în ambele.
‎Apoi, când am devenit tată, ‎experiența a fost cu totul alta.
‎Auzi oamenii vorbind despre asta, ‎dar nu înțelegi
‎despre ce vorbesc.
‎Când s-a născut Katherine,
‎eram acolo și-mi curgeau lacrimile.
‎Am fost atât de emoționat
‎de viața asta
‎pe care tocmai o creasem cu Maria!
‎Și îți dai seama că e ‎o cu totul altă lume.
‎A fost uluitor câtă bucurie ne-a adus.
‎Și o mare motivație
‎ca să-ți continui cariera,
‎dar acum trebuia să te gândești la asta.
‎Mi-a plăcut mereu când citeam un citat ‎și-mi spuneam:
‎„Asta puteam spune eu.”
‎Ted Turner: „dormi devreme, te trezești ‎la timp, lucrează și fă-ți reclamă”.
‎E unul dintre acele citate.
‎Prima dată când m-am întâlnit cu Arnold,
‎eram amândoi în Colorado, la schi.
‎Ieșea din Snowmass Club.
‎S-a oprit brusc și m-a arătat cu degetul:
‎„Ești Vânătorul de fantome!”
‎Am zis: „Da, e filmul meu.”
‎„Și eu pot fi vânător de fantome.”
‎Mi-a zis așa de isteț: ‎„Pot face comedie, nu doar de acțiune.”
‎Am ieșit la cină și m-a luat ‎pe nepregătite.
‎Vorbea foarte bine,
‎iar inteligența și umorul lui ‎erau evidente.
‎Am zis: „Vom face un film împreună.”
‎Mai târziu, eu și Danny DeVito eram ‎la o proiecție Disney
‎iar, fiindcă i-am văzut ‎pe cei doi la o săptămână distanță,
‎mi-a venit ideea ‎că ar putea fi cuplul perfect
‎într-un film.
‎Din senin, am primit un telefon ‎de la Ivan Reitman.
‎A zis: „Ce-ar fi să fii frate ‎cu Arnold Schwarzenegger
‎în filmul ‎Gemenii?‎”
‎Am zis: „Doamne! Ce idee grozavă!”
‎Eram în New York cu copiii mei.
‎Eram în fața unui hotel, ‎coboram dintr-o mașină,
‎mă chinuiam cu bagajele ‎și am simțit o mână pe umăr.
‎A luat geanta și am crezut că e portarul.
‎Când m-am întors, era Schwarzenegger.
‎A zis; „Salut, Danny!” ‎Am spus: „Arnold! Mulțumesc!”
‎A fost prima noastră întâlnire.
‎Ca să funcționeze,
‎trebuia să crezi în adevărul poveștii ‎oricât de absurdă era.
‎GEMENII
‎Am un frate?
‎Da.
‎Ai fost trimis la un orfelinat din LA.
‎Am simțit că un personaj mult mai naiv,
‎mult mai nou pentru lume, ‎putea fi eficient.
‎Probabil că e exact ca mine!
‎Am scris în așa fel,
‎iar o parte a datoriei mele ca regizor era ‎să profit de tot ce puteam,
‎ca să dezvălui un Arnold mai profund.
‎N-am vrut să aleg varianta butadelor.
‎Credea mereu că modul de a livra replicile ‎era într-un mod mai brusc.
‎Marii comedianți foloseau interpretarea ‎cât mai puțin posibil.
‎Le spuneam mereu scenariștilor ‎să scrie pentru mine.
‎Ți-am promis că te omor ultimul, da?
‎Așa e, Matrix, ai promis!
‎Am mințit.
‎Replicile pentru care sunt faimos ‎nu sunt tipice pentru o comedie.
‎Era o trecere foarte interesantă.
‎Trebuia să omiți tot ‎ce te avantaja mai mult.
‎Imediat! Bingo!
‎Ne-am potrivit.
‎Sunt Julius și sunt fratele tău geamăn.
‎Evident!
‎Când m-am așezat, ‎parcă m-am văzut în oglindă.
‎Nu suntem gemeni identici.
‎Apoi, am început să oglindim ‎toate gesturile.
‎Gemenii ‎a fost primul meu film cu încasări ‎de peste 100 de milioane de dolari.
‎INTERNAȚIONAL ‎71.088.059$
‎LA NIVEL MONDIAL ‎183.024.447$
‎Toată lumea avea filmul pe raft.
‎Contul meu bancar îmi arată ‎că toată lumea are filmul pe raft.
‎„GEMENII” SUNT FERICIȚI ȘI BOGAȚI!
‎L-am cunoscut pe Arnold de Halloween.
‎Crescusem într-o familie austriacă
‎și ne lega experiența schiului,
‎șnițelul vienez și salopeta tradițională.
‎A zis: „Încep să fac o grămadă de bani.
‎Vreau mai mult decât imobiliare.
‎Aș vrea să-mi gestionezi banii. Mă ajuți?”
‎Gata cu așteptarea!
‎Planeta Hollywood se deschide aici.
‎Influența lui la mijlocul anilor '80, ‎până în 2000,
‎a fost extraordinară.
‎A mărit vânzările de trabucuri.
‎Dintr-odată, trabucurile erau la modă.
‎Era cel mai mare star.
‎Era filmat mereu cu un trabuc.
‎Ceasurile mari. ‎Nimeni nu purta ceasuri mari.
‎Mașinile Hummer. Arnold a participat ‎la prima reclamă Hummer.
‎Toată ideea ca America să aleagă ‎mașini mai mari, SUV-uri
‎și toate astea.
‎Toate au contribuit.
‎Asta e marca lui.
‎Sunt un armăsar. Sunt un dur.
‎Îmi fumez trabucul oriunde vreau.
‎Nu trebuie să găsesc ‎o ascunzătoare ca tine.
‎Uite abureala! Aia e o abureală.
‎Totul e o prostie.
‎Ca să vinzi lucruri, trebuie să aburești.
‎Asta înseamnă că spuneam prostii.
‎În America spunem prostii.
‎Promovezi un film: ‎„adrenalina depășește orgasmul.”
‎Totul e o abureală.
‎Mereu mi-au plăcut vehiculele ‎mari, uriașe, militare.
‎Conduc un Hummer, acum am un tanc.
‎Ca să conduci așa ceva, ‎trebuie să ai trabuc,
‎fiindcă așa pari mai dur.
‎E doar abureală.
‎TERMINATOR 2: ‎ZIUA JUDECĂȚII
‎- Terminator 2. ‎S-a întors. ‎- Așa e.
‎Când faci o continuare, ‎nu poți spune aceeași poveste.
‎În primul film, eram o mașinărie fatală,
‎care distrugea tot ce-i stătea în cale.
‎În al doilea film,
‎spun: „Jur…”
‎…că nu voi omorî pe nimeni.
‎La început, Arnold a fost ‎total împotriva ideii.
‎Eu și Arnold trebuia să vorbim ‎despre scenariu.
‎M-am așezat. Mi-am dat seama ‎că nu era vesel, ca de obicei.
‎„Ce s-a întâmplat? Nu ți-a plăcut.”
‎A zis: „Jim.
‎Nu omor pe nimeni.”
‎Hai cu mine, dacă vrei să trăiești!
‎„Ești bun. Apărătorul, protectorul.”
‎A zis: „Bine. În regulă.
‎Pot să-i împușc în picior?”
‎Am zis: „Doar în picior. Cum ți se pare?”
‎A spus: „E bine.”
‎- Ce naiba faci? ‎- Va trăi.
‎Cu câteva zile înainte de filmare, ‎Jim Cameron a zis: „Haideți la cină!”
‎A venit Linda, și-a scos tricoul
‎și m-am uitat la brațele ei.
‎Vene pe bicepși
‎și, apoi, pe tricepși.
‎Era ca un culturist, dar în miniatură.
‎Îmi amintesc de mândria enormă ‎pe care am simțit-o
‎când i-am arătat lui Arnold.
‎Am zis: „E incredibil că ticălosul ăla
‎e mai musculos decât mine.”
‎Când lucram cu Arnold, ‎îl puneam să vorbească cu actorii.
‎De obicei, actorii încearcă ‎să se destăinuie
‎în privința actoriei.
‎Arnold n-a vrut.
‎El văzuse
‎că jumătate însemna jocul actorilor ‎și jumătate promovarea filmului.
‎Trebuie să fii implicat.
‎Trebuie să spui: „Uite de ce ‎trebuie să vezi filmul ăsta!”
‎Nu contează dacă celelalte vedete refuză, ‎fiind copii răsfățați.
‎„Sunt star. Eu nu vând filme.
‎Vindeți voi filmul! Eu sunt artistul.”
‎Prostii! Vinzi tot.
‎Orice ai face, trebuie să vinzi.
‎Filmul n-a avut încasări ‎de 50.000.000$ ca primul.
‎A încasat 200.000.000 de dolari. ‎A devenit filmul cel mai vândut.
‎Arnold Schwarzenegger a terminat ‎topul încasărilor.
‎De ce e Arnold un cyborg bun?
‎Cred că va veni ziua ‎când va candida la Senat în California.
‎N-a vrut să-și strice campania ‎fiind tipul rău din 1984.
‎E o mică teorie, dar e a mea.
‎- E o premieră. ‎- Da.
‎Probabil că nu e nimeni pe planetă,
‎care să nu știe cine e omul ‎din spatele ecranului.
‎E starul numărul unu al încasărilor.
‎Azi, a avut loc premiera ‎celui mai recent film: ‎Ultima aventură.
‎Aplaudați-l, vă rog, ‎pe Arnold Schwarzenegger!
‎Când s-a lansat ‎Ultima aventură,
‎atinsesem apogeul după ‎Terminator 2,
‎cu cel mai de succes film al anului.
‎Nu doar în America, ci în toată lumea.
‎ULTIMA AVENTURĂ
‎Deci, în acel moment, ‎toți încercau să mă doboare.
‎Nu toți adoră filmul ‎lui Arnold Schwarzenegger,
‎Ultima aventură.
‎De fapt, unele recenzii au fost ‎de-a dreptul tăioase.
‎Ultima aventură ‎e neobișnuit ‎de aproape de eșec.
‎Nu vă pot spune
‎cât de supărat am fost.
‎Te doare.
‎Îți rănește orgoliul. E jenant.
‎Te faci de râs când te uiți la încasări.
‎L-am sunat pe Arnold sâmbătă dimineața ‎și nu citisem știrile.
‎„Cum a fost la premieră?”
‎A spus:
‎„Groaznic”.
‎Părea că zăcea în pat și plângea.
‎A luat-o ca pe o lovitură mare ‎pentru marca lui.
‎L-a zguduit emoțional.
‎Am zis: „Ce-o să faci?”
‎A spus:
‎„O să stau singur.”
‎A fost singura dată ‎când l-am auzit deprimat.
‎N-am vrut să văd pe nimeni o săptămână,
‎dar continui să te târăști.
‎Soacra mea spunea asta mereu:
‎„Să mergem mai departe!
‎Hai! Mișcă!”
‎E un mesaj grozav.
‎După ce a apărut ‎Ultima aventură,
‎m-a sunat Bobby Shriver: ‎„Să vezi ‎Spionaj în familie!”
‎Era un film francez necunoscut.
‎A fost foarte distractiv, bine făcut, ‎iar conceptul era reconfortant și nou.
‎L-am sunat pe Jim Cameron ‎și i-am zis: „Jim, vezi filmul ăsta!”
‎Arnold mi-a adus un proiect ‎în care credea.
‎Nu mai făcuse asta.
‎Ne putem distra cu comedia.
‎Arnold jucase în comedie. ‎Avea simțul umorului
‎și putea fi un film de acțiune bun.
‎A zis: „Să investim totul!” ‎Am spus: „Da, să investim totul!”
‎Pot să vă văd invitația, vă rog?
‎Sigur. Iată invitația mea!
‎A sunat telefonul din dormitor,
‎și am auzit asta:
‎„Bună, Jamie! Sunt James Cameron.
‎Am scris un scenariu ‎pentru tine și Arnold Schwarzenegger.”
‎A sunat instalatorul. Cică trebuie ‎să sape sub fundație.
‎O să coste 600 de dolari.
‎E-n regulă.
‎Nu e-n regulă. E șantaj.
‎Și ce i-ai spus?
‎M-am culcat cu el ‎și a redus 100 de dolari.
‎Te-ai gândit bine. Pa, scumpo!
‎Arnold era incredibil de generos ‎cu echipa de producție și cu actorii.
‎Ușa lui era deschisă toată ziua.
‎Maria era acolo. Copiii erau acolo.
‎A fost minunat.
‎Niciodată n-am fost mai liberă ‎jucând acel rol.
‎Haide, scumpo!
‎Apoi, filmul s-a terminat.
‎A sunat telefonul.
‎Era Jim Cameron,
‎A zis: „Am fost la Arnold
‎și l-am întrebat
‎dacă aș putea pune numele tău ‎deasupra titlului filmului.”
‎Se cheltuiesc atâția bani ‎pe avocați și pe agenți
‎pentru generic!
‎E o afacere mare.
‎Cu toată bravura, ego-ul lui
‎și cu tot ce l-a format,
‎a dat dovadă de eleganța
‎de a-mi face puțin loc.
‎A fost un moment emoționant,
‎iar acel film, firește, ‎mi-a schimbat viața.
‎Ca un Phoenix care renaște ‎din cenușa ‎Ultima aventură,
‎Arnold Schwarzenegger revine mai puternic.
‎Minciuni adevărate ‎e o comoară. ‎A ajuns pe primul loc.
‎Deci, mă întorsesem iar.
‎„Când Arnold zice că se întoarce, ‎se întoarce.”
‎„O SĂ MĂ ÎNTORC”
‎Apoi, am lansat ‎Gravidul,
‎regizat de Ivan Reitman,
‎un film de succes.
‎Și eu voi fi mamă.
‎Următorul film, ‎Eraser, ‎a încasat 100.000.000 de dolari.
‎Ce a ucis dinozaurii?
‎Epoca glaciară!
‎Apoi, a urmat ‎Batman și Robin.
‎Totul era plăcut și în regulă.
‎E o piesă de teatru.
‎Viața e o piesă.
‎Trebuie să poți face față eșecurilor ‎cu succesele.
‎Așa stau lucrurile.
‎Salut! Ascultă! Ce faci ‎în după-amiaza asta?
‎Hai pe la mine! ‎Mama face ștrudel cu mere bun.
‎Bine. Fără ștrudel cu mere.
‎Când fratele meu a murit ‎și când a murit tata,
‎am rămas singurul din familie.
‎Trebuia să schimb foaia ‎și să mă gândesc mai mult la mama.
‎În 1974, a stat cu mine câteva săptămâni ‎și i-a plăcut.
‎Am început s-o apreciez pe mama ‎mult mai mult.
‎Am stat și ne-am simțit bine împreună.
‎A mers pe toate platourile de filmare.
‎A făcut poze pe platouri.
‎A făcut albume foto, ‎le-a dus acasă, în Austria,
‎și le-a arătat acolo prietenilor ei.
‎Era foarte mândră de mine.
‎În Austria, există două lucruri ‎despre care nu vorbești niciodată.
‎Despre bani nu vorbești cu nimeni
‎și despre problemele de sănătate.
‎În 1997,
‎după ce am terminat ‎Batman și Robin,
‎mama stătea cu noi.
‎S-a trezit dimineața,
‎și Maria a zis: „Arnold e la spital.
‎Are o operație pe inimă.”
‎Mama a întrebat: „Poftim?”
‎După ce m-am trezit din operație,
‎doctorul s-a așezat pe patul meu ‎și m-a ținut de mână.
‎A zis: „Arnold, îmi pare foarte rău.
‎N-am reușit.
‎Una dintre valve a explodat ‎și ai început să acumulezi sânge
‎în plămâni.
‎Trebuie să mai facem ‎o operație imediat.”
‎M-au pregătit pentru a doua operație.
‎M-am întrebat:
‎„Ce naiba se întâmplă?
‎Nu m-a anesteziat nimeni,
‎iar tipul stă aici cu cuțitul.”
‎Doctorul mi-a zis:
‎„Așteptăm până în ultima clipă.
‎Nu vreau să te pierd.”
‎M-am întrebat: „Poftim?”
‎Apoi, mi-au făcut anestezie ‎și mi-am pierdut cunoștința.
‎Riscul era foarte mare.
‎După 16 ore, m-am trezit din nou.
‎Operația avusese succes.
‎FĂ-TE BINE, TATI!
‎Mama a venit la spital
‎și m-a certat mult fiindcă nu i-am zis:
‎„Cum să-mi faci așa ceva? ‎Sunt mama ta.
‎Ar trebui să-mi poți spune totul.”
‎A fost prea mult pentru ea.
‎După un an,
‎am primit un telefon
‎că mama l-a vizitat pe tata
‎la cimitir
‎și chiar acolo, pe mormânt, a murit.
‎Da, deci…
‎Mama a murit
‎de aceeași problemă cu valvele ca a mea.
‎A refuzat operația.
‎A spus mereu: „Dacă Dumnezeu mă vrea,
‎mă poate avea.”
‎Imediat, m-am întrebat: „Și acum ce fac?”
‎Întrebarea era așa de înrădăcinată ‎încât nu mă mai gândisem
‎că, poate, încă mai încercam ‎să obțin aprobarea mamei mele.
‎Pentru cine mai fac toate astea?
‎Mulți ani trăiască
‎Vreau să vă mulțumesc tuturor ‎că ați venit aici.
‎Ce an am avut cu toții!
‎Nu voi intra în detalii,
‎dar l-am cunoscut pe Arnold la două ‎săptămâni după ce a făcut 30 de ani.
‎În două săptămâni, ‎vom împlini împreună 20 de ani și…
‎Ceea ce e o realizare.
‎Vă garantez.
‎După operație, n-am mai lucrat un an.
‎Studiourile au început să sune:
‎„Cred că vom amâna filmul”
‎sau „Cred că vom regândi asta și aia.”
‎Și făceau schimbări.
‎Deodată am început să pierd filme.
‎Iată starul de acțiune!
‎Tipul care nu putea fi ucis pe ecran
‎aproape că murise.
‎Eram îngrijorat
‎că-mi voi pierde subit cariera.
‎Și am știut că la primul meu film ‎pe care-l voi face,
‎compania de asigurări va sta ‎pe platou, urmărind fiecare dublă,
‎ca să vadă dacă e vreo diferență
‎față de interpretarea ‎de dinainte de operația pe inimă.
‎Te rog, Doamne!
‎Ajută-mă!
‎Dă-mi putere!
‎Atunci mi-am zis: „Bine.
‎E o nouă zi.
‎Să mergem înainte!”
‎Acțiune!
‎VICTIME COLATERALE
‎Vrei O garanție? Poftim!
‎A fost o vreme când eram ‎primul star al cinematografiei din lume.
‎Puteam intra la Sony,
‎la Warner Brothers, Universal Sudios, ‎Disney, oriunde,
‎și primeam un film.
‎Dar nu asta căutam, de fapt. ‎Căutam o altă provocare.
‎Exact ca în culturism, ‎făcusem tot ce puteam face.
‎Nu mai era nimic de cucerit. ‎Se repeta același lucru mereu.
‎Să facem ceva diferit! Ceva mai palpitant.
‎Când am cunoscut-o pe Maria
‎și am auzit toate discuțiile ‎din Hyannis Port,
‎mereu despre politică ‎și despre diferite probleme,
‎mi s-a părut fascinant.
‎La fel ca ideea de a sluji poporul.
‎Eunice, mama Mariei, ‎mi-a prezentat Special Olympics.
‎M-am îndrăgostit de organizație.
‎Apoi, președintele Bush m-a numit
‎președinte al Consiliului ‎de Educație Fizică și Sport.
‎Mi-am dat seama cât de distractiv era.
‎Bine! Da!
‎Eram mai fericit decât pe platouri.
‎Am făcut toți banii mei datorită Americii.
‎De ce nu m-aș fi oprit ‎și să ofer ceva înapoi?
‎De-a lungul câtorva ani,
‎începuse să se contureze o nouă viziune.
‎Politica mă interesează foarte mult.
‎Mulți zic că, mai devreme sau mai târziu,
‎după cariera în film, ‎poate trec la politică.
‎- Schwarzenegger, politicianul? ‎- Da, exact.
‎Privind spre viitor, de ce aud discuții
‎că vei trece la politică?
‎Doamnelor și domnilor, ‎Arnold Schwarzenegger!
‎Mi-am dat seama clar
‎că el n-avea nicio limită.
‎Istoria mi-a devenit mai clară ‎din perspectiva prieteniei cu Arnold
‎timp de 40 de ani.
‎Se vedea că-și petrecuse toată viața ‎având un scop
‎mult mai mare.
‎Cred că politica a fost destinul lui.
‎Restul a fost doar încălzirea.
‎A înțeles că sistemul politic ‎e convențional,
‎iar el a fost neconvențional.
‎Suntem aici, doamnelor și domnilor, ‎pentru curățenie.
‎Vezi vârful ăsta?
‎Trebuie să-l urc.
‎Cu orice preț,
‎o să-l cuceresc.
‎Subtitrarea: Daniel Onea