Det var effektivt.
Fantastiskt.
Fantastiskt, Retsu.
Jag måste medge att det är sant. Kampsport är verkligen fantastiskt.
Jag trodde inte att han skulle hålla ut så här länge.
Jag tror inte att du fattar dig rätt.
Han håller inte bara ut. Han har helt klart besegrat honom.
Ja.
- Nej, det har han definitivt inte. - Va? Är du korkad?
Hans sista slag...
Vet du inte vilken kraftig hjärnskakning det gav Pickle?
Det gjorde det inte.
Pickle har ingen hjärnskakning.
Jag fattar varför ni inte förstår. Ni såg det inte.
Efter att Pickle hade hittats på slutförvaringsplatsen i Colorado
gjorde vi naturligtvis en rad tester.
Hans muskelvävnad, ben och organ var fullständiga överraskningar.
Men det mest utmärkande var hans halskotor.
De är otroligt tjocka och tåliga.
Halsarna hos tvåbenta varelser, som vi människor,
kan inte jämföras med hans, strukturellt sett.
Man kan bara hitta nåt liknande hos fyrbenta bestar,
vars halsar måste bära tyngden av ett enormt huvud.
Så du menar...?
Det stämmer.
Allt pekar mot en slutsats:
Fram till en viss period i Pickles liv
var han troligen fyrfoting!
Den hemliga konsten som har förts vidare sen det forntida Kina...
Systemet kan bara beskrivas som otroligt.
Men målet för de otaliga färdigheterna har bara varit människor,
tvåfotingar!
Kan jag skänka gryningen av det fyratusen och första året?
Titta bara. Titta på positionen.
En okänd framåtböjd hållning.
En kortdistanslöpares startposition,
en sumobrottares startposition...
Den liknar ingen av dem.
Den är ännu lägre.
Det närmaste är...
Ja, det är det här, ett odjurs attackposition.
Det är en hållning med fokus på framdrivning.
Han kommer aldrig att kasta sig bakåt eller hoppa åt sidan.
Det är som om han har svurit att röra sig framåt.
Då svarar jag.
Jag ska inte springa.
Jag ska inte ducka.
Jag ska inte backa.
Jag ska bara attackera.
Det här vapnet är betecknande för kung-fu: den krossande näven.
Jag ska krossa honom med den.
Jag ska slå igenom honom!
I det ögonblicket antändes bestens kropp.
Hela hans kropp blev till eld.
Som när han besegrade T-rex.
Som när han krossade Triceratops.
Som när han skrämde bort Brachiosaurus.
Han använder bara attacken mot sina mäktigaste fiender,
dagens största.
Och mot den otroliga kung-fu-utövaren Kaiou Retsu...
...frigjorde han den.
Den ogenomträngliga moderna skölden mot det starkaste uråldriga spjutet...
Den här dagen var spjutet
den obestridliga vinnaren.
Han är... Han är så mäktig.
Han fick inte ens en chans att använda sin rörelse.
Han förlorade totalt.
Han gråter igen.
- Hördu! - Varför är du förvånad, herr Tokugawa?
Det som kommer att hända är bara naturligt.
- Det är middagsdags. - M...?
Middagsdags, säger du?
Tokugawa,
tänker du bryta löftet som gavs till Pickle?
- Tänker du låta Pickle äta honom? - Det var inte jag.
Det var du som sa att du skulle låta Pickle äta honom.
Din idiot!
Vilken jäkla idiot skulle ta det på allvar?
Sluta, Pickle!
Tänker du
verkligen äta din vän?
Du är det enda han kunde tänka på, sovande eller vaken!
Skulle du verkligen äta honom?
Hur kan du kalla dig människa...?
Att äta är sättet
att ta avsked.
Det är ett eländigt öde.
Hans aptit var grym.
I stillheten var den primitiva mannens hjärta full av sorg.
Mat och liv.
Liv och död.
De kan inte separeras.
Förlåt
för att jag bröt mitt löfte.
Jag så gott som ljög för Pickle.
"Om jag förlorar blir jag uppäten."
Var det inte löftet jag gav?
Men hur blev det?
Det enda som blev uppätet var en del av min axel och mitt ben.
Inget mer.
Menade jag ens allvar?
Var jag redo att låta honom äta mig?
Djupt i mitt hjärta trodde jag kanske att jag skulle överleva.
Jag trodde inte att jag skulle bli uppäten.
Var det inte vad jag hoppades på?
Så skamligt!
Så det var sant.
Du blev biten...
Nej, du blev äten.
Jag kunde inte tro det när jag fick höra att du hade förlorat delar av din kropp.
- Hur är dina skador? - Det är inga problem alls.
Va? Inte en chans.
Om nån skulle fråga om jag är upprörd skulle jag säga ja.
Om nån skulle fråga om det är en olägenhet skulle jag säga ja.
En kampsportsutövare har förlorat en fajt och en del av sin kropp.
Det är inget att skämmas för.
Jag håller med.
Det jag skäms för
är att jag sa att jag var beredd på konsekvenserna när jag inte var det
och att jag låtsades ha mod när jag inte hade det.
Tokugawa berättade vad som hände.
Jag har svårt att tro att du skulle lura nån, Retsu.
Lurade jag
eller inte?
Jag är den enda som kan veta det.
"Med desperat beslutsamhet."
"Beredd att dö."
"Redo att döda."
Folk säger ofta det, även utan beslutsamhet.
Ord som inte stöds av beslutsamhet borde aldrig uttalas.
Jag var säker på
att jag var förberedd och förvarnad.
Jag bröt mot min egen princip.
Tokugawa,
vad sägs om att jag blir dess mat?
Jag erbjöd mig själv innan jag visste vad jag ville.
Jag borde skämmas.
Du förvandlade din kropp till ett vapen.
Det är livet du har levt.
Nu har du förlorat en del av din kropp.
Det är hemskt.
Ändå är det inte benet som orsakar smärta, utan kaoset du känner inombords.
Den smärtan...
Var stolt över den.
Kaiou Retsu är en enastående kampsportsutövare.
Du är en skatt för det stora landet Folkrepubliken Kina.
En gång kollade jag upp
betydelsen av ordet "Retsu".
Retsu:
Grym.
Intensiv.
Och...
...avviker aldrig från vägen.
Det är precis den du är.
Din färdighet är så fängslande att den lätt förbises,
men ditt sanna värde
ligger i din otroliga ande.
Jag uppskattar det.
Tack.
Yujiro Hanma använder ibland ordet "äta".
"Äta" – det är en metafor.
Det är ett exempel, bara ett talesätt.
Det är inte "seger".
Det är inte "nederlag".
Det är "äta"!
Äta, va?
Vilken otrolig kille!
KASHIMA DAIMYOJIN - KATORI DAIMYOJIN
Jag har aldrig sett en trådkapning tidigare.
Inte ens ett japanskt blad skulle kunna göra så.
Sir!
Du har ett samtal.
Okej.
Lugna ner dig och förklara, ädla äldste.
Vad menar du med att Kaiou Retsu blev äten?
Pickle?
- Så Kaiou Retsu förlorade mot Pickle...? - Det är inte så enkelt!
- Inte? - Det är inte som om han förlorade!
Så han förlorade inte,
men han blev äten?
Det stämmer!
DOPPO
Så de slogs?
Jag förstår. Hans axel och ben...
Jag förstår.
Okej.
Sir.
- Sätt dig. - Ja, sir.
Du måste skämta.
Hur kunde Kaiou Retsu förlora?
Nej, det är inte riktigt så. Han förlorade inte.
Föda...
Den stora fajtern blev hans föda.
- Den nedlåtande jäveln... - Vem då?
Är det inte uppenbart? Jag pratar om den där jäkla apan!
Du inser inte det riktiga problemet här, eller hur?
Pickle underskattar oss inte.
Faktum är att han inte ens anser oss värdiga att underskatta.
- Det är precis vad underskattning betyder. - Katsumi!
Att bli underskattad är en rättighet eller kvalifikation som måste förtjänas.
Pickle underskattar oss inte.
Precis som vi inte anser kött eller fisk värda att underskatta.
Det är du som inte förstår.
Jag säger det igen: Det är precis vad underskattning betyder!
Katsumi...
SHINSHINKAI KARATENS VÄG
...jag förstår vad du menar.
Kaiou Retsu blev äten.
Nyheten spreds bland Atsugi-basens återföreningsmedlemmar som en löpeld.
Det var nog med bedövningsmedel för att knocka en vit noshörning en natt,
men på bara några timmar...
Det är uppenbart att nåt otroligt precis har hänt.
Den enda andra gången den här dörren blev uppbruten...
...var när Yujiro Hanma gjorde det.
Han var en stor man.
Takeshi Kenmochi, 21 år.
Hans namn låter starkt. Och faktum är att han var stark.
Karate.
Boxning.
Tyngdlyftning.
Oavsett dojo eller gym han besökte var ingen på hans nivå.
Så varför går Kenmochi runt där allt nattliv är?
Han letar efter nån att slåss mot.
Han skulle inte döda dem, men inte heller lämna dem oskadda.
Han hoppades hitta en sån lekkamrat ikväll.
INGEN URINERING
Färg.
Ljus.
Färg.
Eld.
Stjärnor?
Värme?
Folkmassa.
Mat.
Raka linjer, vertikala.
Raka linjer, horisontella.
Himmel.
Mark.
Plan mark.
Raka linjer.
Hanen var förvirrad.
Det fanns inget han kände igen.
Han var mer vilsen än Urashima Tarō.
I sin tid åt han bara det som attackerade honom.
Slåss.
Vinna.
Äta.
Han var stolt.
Men vad är han nu?
Nu bär han de här kläderna som en förklädnad.
Han kan inte överleva annars, det förstår han.
Han är 2 m lång och väger över 130 kg.
Han är enorm.
Folkmassan försöker inte attackera. De ser honom inte ens i ögonen.
Han var hungrig.
Han hade inte ätit sen tidigare.
En del av honom, bara några kilo.
Han beundrade honom.
Han använde varje del av sin lilla kropp,
sina små vapen, sin svaga styrka.
Och även om han var rädd mötte han honom utan att fly.
Herregud!
Rakt på...
Han lämnade en buckla i form av sin kropp!
Herrn, mår du bra? Herrn...
- Han ställde sig upp. - Hur kan han stå?
- Han lever! - Hördu...
Va?
Det är inte möjligt!
KÖTT
Undertexter: Josephine Roos Henriksson