BAKI HANMA
Pane, dovolte mi utkat se s Kvašákem.
To myslíš vážně?
Uvědomuješ si, co to přesně znamená, Kacumi?
Rád se stanu jeho potravou.
Dobrá.
V tom případě ale budu mít nějaké podmínky.
Za chvilku jsme byli dohodnutí.
Pan Tokugawa měl dvě podmínky.
Tou první bylo to, že musíme začít v šest ráno.
Ta druhá mě zarazila.
Nechtěl, ať zápasíme v aréně, ale na baseballovém hřišti.
Proti tomu jsem výhrady neměl.
Nejsem si ale jistý sám sebou.
Určitě bych to měl být já?
Fakt se s ním mám utkat já, Kacumi Oroči?
Mami?
Co tady děláš tak brzo?
Slyšela jsem od tvého otce,
že tě čeká důležitý zápas.
Proto jsem sem zavolala někoho, na kom ti strašně záleží.
Někoho, koho ti nikdo nenahradí.
Co to povídáš, mami?
Nevím, o koho jde,
ale nikdo pro mě nikdy nebude důležitější než ty.
Matku mi...
nikdo nenahradí.
Ona odešla...
To nevadí.
Je pravda, že tohle nebude baseballový zápas.
To je ta žena, kterou sem pozvala.
Hned jsem poznal, že je to ona.
Nemůžu tomu uvěřit.
A taky to,
že jde o moji biologickou matku.
Stalo se to před 15 lety.
Jeden jeho přítel pozval Doppa Oročiho do svého cirkusu
a ten jenom žasl.
Ohromil ho jistý pětiletý chlapec s úžasnými schopnostmi a talentem.
Ty jo!
Jeho otec pak ale zemřel při nehodě.
Doppo se ho proto se ženou ujal.
Jeho matka jim ho svěřila do péče a vychovávali ho jako adoptivního syna.
Ty jo...
Už je to pěkná doba.
Cirkusu se teď moc nedaří.
No teda. Je z tebe pořádný svalovec.
A tos býval takový ufňukánek.
Dotáhl jsi to vážně daleko.
To tys mi dala tohle tělo.
Měl bys mě přece nenávidět!
Co to povídáš?
Matku mi...
nikdo nenahradí.
Mít dvě matky je něco neobvyklého.
Málokdo má v životě dva tak důležité lidi.
Zbožňuju dvě ženy, ale v srdci se mi neskrývá žádná faleš.
Podle mě můžu být rád,
že mám ty matky dvě.
Nečekal jsem, že mě předběhneš.
Zasloužím si jít první.
Jo.
Máš pravdu.
Ať pak nemusím žehlit,
co jsi zpackal.
Díky, že si o mě děláš starosti.
Sei!
Přímý útok na střed těla.
To je absolutní základ japonského karate.
Není to jen pouhá technika, ale i symbol tohoto bojového umění.
A Kacumi právě pocítil,
jaké to je, když ji provede 55 000 lidí najednou.
Sei!
Jo!
Sei!
V Tokiu je 220 poboček školy Šinšinkai
s 55 000 členy.
I když bylo brzo ráno,
sešli se v tokijském stadionu, aby podpořili svého mladého vůdce.
Když se sejde 55 000 lidí najednou, stačí, aby společně vydechli,
a zvedne se tlaková vlna.
Na pokyn instruktora Acušiho Sueda,
který je skvěle dirigoval,
všichni z plných plic zařvali:
„Nesmíte prohrát, pane!“
- Sei! - Sei!
Jejich mladý vůdce už dospěl dost na to,
aby přijal tu neuvěřitelnou váhu nadějí, co do něj všichni vkládali.
- Sei! - Sei!
Vím, že tam jsi.
Tak už vylez!
Brada.
Hruď.
Žebra.
Rozkrok.
Stehno.
To bylo pět kritických zásahů!
On to dokázal!
Líp už se trefit nemohl!
Ten má pořádnou sílu!
Nevěděl jsem, že je až tak dobrý.
To jste ani nemohl. Dříve nebyl ani zdaleka tak silný.
On se usmívá.
To byl vážně solidní útok.
Lépe to provést nemohl.
Jeho protivníkem je ale Kvašák,
nejlepší bojovník éry dinosaurů.
Těla lidí moderní doby se tomu jeho nemohou rovnat.
Už je to tady! Kopne mě.
Ani mě nezkusí oblafnout, kopne mě přímo.
Jako by mě přejel náklaďák.
Povedlo se mi ho blokovat,
ale pořád jsem to dost odnesl.
Rodiče mi dali tohle tělo, abych se vždycky zvednul.
Táta Doppo mě naučil všechno, co k tomu potřebuju.
Máma Nacue mě vychovala tak, abych se o to vždycky pokusil.
Jsem vděčný všem svým čtyřem rodičům!
V tu chvíli z Kvašákovy tváře zmizel úsměv.
Kacumi povýšil ze zábavného společníka na potenciální kořist.
Když ještě žil v tom dalekém, předalekém kraji,
jedl jenom maso svých nejsilnějších nepřátel.
Právě proto, že byli silní.
Podle zákona džungle se kořistí stávali slabí.
Jenom on pořád vzdoroval pravidlům, která určil sám Bůh.
Požíral jedině ty, co zaútočili na něj.
Jinou zásadu v tom bezzásadovém světě neměl.
Aspoň na to mohl být hrdý.
Tento soupeř byl silný.
Přiměl ho zaujmout skutečný bojový postoj.
Teď už to nebyla jenom hra.
Baki, podívej se, jak stojí.
Já vím.
Vypadá úplně stejně jako Júdžiró Hanma.
Spíš mě ale zajímá,
co se to stalo s tebou, Kacumi.
Odkdy jsi tak mrštný?
Co myslíte, mistře?
Bude brzo po všem?
Co říkáte na to, co doposud předvedl Kvašák?
No...
Kdybych mohl...
Pan ředitel vykročil vpřed.
...moc rád bych zastavil jeho srdce.
Teď musím udeřit!
V tu chvíli si Kvašák připadal...
jako by čelil tyranosaurovi, který máchl svým ocasem.
To je ono!
On to dokázal!
Kvašák byl na světě 190 milionů let, ale tohle bylo poprvé,
co pocítil takovou bolest v břiše.
Udeřilo ho do něj něco,
co vážilo stejně jako ocas tyranosaura.
Myslel jsem si to.
Ani někdo, jako je Kvašák,
se neudrží na nohou, když ho někdo udeří rychlostí zvuku.
Je tu ale jeden problém.
Pokud člověk někoho zasáhne takovou rychlostí,
odnese to i jeho pěst.
Jeho ruka!
Srazil Kvašáka k zemi. Toho nikdo předtím nedosáhl.
Taky za to zaplatil vysokou cenu. Pěsti jsou pro karatisty vším.
Přesto byl ale nadšený.
Jeho tělo dosáhlo rychlosti zvuku.
A na tom teď mohl založit
všechny své techniky.
Karatista Kacumi Oroči
prožíval své dvacáté první léto a to ho pořádně nažhavilo.
Zabralo to!
Vážně má navrch!
On to dokázal!
Povedlo se mu to!
Co na to říkáš, Baki? Znamená to, že Kacumi vyhrál?
Ten se teď bohužel potýkal s problémem,
který způsobila právě jeho rychlost.
Kvašák je fakt třída.
Musíte toho hodně obětovat,
abyste ho aspoň jednou dostali do kolen.
To mu nic není ani po Kacumiho ráně?
Copak má tělo z oceli?
Za tohle nemůže Kvašákovo tělo.
Pane Payne?
To způsobil vzduch,
když byla prolomena zvuková bariéra.
Zvuková...
...bariéra?
Když například zrychlí letadlo,
zatímco letí vpřed, přirozeně naráží na odpor vzduchu.
Čím rychleji letí, tím je ten odpor větší.
Jakmile překročí rychlost 1225 km/h,
prolomí zvukovou bariéru.
Problém je v tom,
jaká síla v tu chvíli na daný objekt působí.
Hodněkrát to končí tragicky.
Někdy to neustojí ani letadla, a to jsou z kovu.
Všichni věříme, že při pohybu vzduchem nečelíme žádnému odporu.
Když ale jeho ruce překročily oněch 1225 kilometrů za hodinu,
byl ten odpor opravdu obrovský.
To je ta zvuková bariéra tak ničivá?
Musel obětovat obě ruce a levou nohu,
než nad ním získal opravdovou převahu.
Kvašák se už ale skoro zotavil.
A zase má na tváři úsměv.
Postavil se!
Po tolika úderech.
To na něj vůbec nefungujou?
Bylo to vážně absurdní.
Útočník skončil na kolenou, a ten, kdo dostal výprask, na něj shlížel.
Proč jen Bůh poslal takového tvora do moderního světa?
Nerad to říkám, ale všechno, co Kacumi doposud udělal,
byla chyba.
Stalo se to, s čím musel počítat. Nic víc, nic míň.
Vy to prostě nechápete.
Přesvědčil jsem se, že jste skutečně silní bojovníci.
Daleko jste předčili moje očekávání.
To uznávám.
Zkuste se nad tím ale zamyslet.
Kvašákovi obvyklí soupeři žili v primitivní době,
čemuž odpovídala jejich velikost.
Jednou věcí si můžu být jistý.
Útok tvora, který vážil 15 tun, to znamená 15 000 kilo,
nemohl být slabší než útok stokilového Kacumiho.
Udělá to, co předtím!
Neudělal jsem žádnou chybu. Ani jedinou.
Stejně jsem si ale odrovnal obě ruce a jednu nohu.
To jsou výrazy.
To platí i pro ty dva.
Nemusíte se o mě bát, lidi.
Pořád jsem nepoužil svůj trumf.
Techniku, kterou umím jedině já.
Můj speciální nadzvukový úder!
Znamená to, že má další eso v rukávu?
Pojď do mě, kámo!
Myslel jsem jenom na to, jak udeřit svoje protivníky.
Jak provést co nejsilnější a nejrychlejší útok.
Jak zasáhnout a zranit soupeře.
Nabral jsem svaly, abych získal sílu.
Ohebnost a mobilita mi umožnily, aby byly moje údery ničivější.
Za stejným účelem
jsem silou představivosti proměnil svoje pevné kosti v pružný bič.
A tak jsem vyvinul
úplně novou, extrémně silnou a úžasnou techniku.
Překvapil jsem tím i sám sebe.
Celý život jsem myslel jen na to, jak můžu pořádně praštit svoje soupeře.
Proto nemůžu uvěřit, že ta nejdokonalejší technika,
ke které jsem dospěl, nemá protivníka zasáhnout.
Krev!
Ale čí?
Ať už jde o náhodný vynález, nebo dar od Boha,
bič dokáže i člověk rozpohybovat tak, aby překročil rychlost zvuku.
Maximální rychlosti dosahuje v tomhle bodě.
Není to ta chvíle, kdy jím mrštíme,
ale ten velkolepý okamžik, kdy se odrazí zase zpátky.
Kacumi nikdy nepochyboval o tom,
že jeho údery musí zasáhnout soupeře.
Nic jiného nedávalo smysl. Všichni to od něj očekávali.
Pak se toho přesvědčení ale musel vzdát.
A díky tomu dosáhl ještě větší rychlosti.
Vytvořil ještě větší tlakovou vlnu.
To jsem mohl čekat.
Moje paže nejsou bič.
Není v nich hromada kloubů.
Mám normální lidské kosti.
Jeho kosti...
Trčí mu ven!
Není se čemu divit.
Kosti nejsou biče.
Ta iluze je pryč.
Vzpamatoval jsem se.
To ale nevadí.
Teď už můžu přestat snít.
Ať si to kouzlo vyprchá.
Vydal jsem ze sebe všechno.
Zvládl jsem to.
Já jsem ten, kdo se udržel na nohou!
Za tohle vítězství vděčím vám všem!
Jo!
No teda. Tomu klukovi se za pouhých pár dní
povedlo posunout umění kung-fu o padesát let dopředu.
Tak to je síla...
Kacumi Oroči dokázal, že má opravdu úžasný talent.
Musel jsem se poklonit.
Sei!
Děkuju za vaši podporu.
Vím, že si to nezasloužím, ale vážím si toho.
Mám pocit, že bych se měl omluvit.
Už chápu, co je to skutečný vděk.
Teď jsem ho pořádně pocítil.
On jenom spí?
To není možné!
Sei!
Teď se držte, lidi!
Podle všeho jsem ho neomráčil.
Prostě si jen dává šlofíka.
Cože?
Co jste to řekl?
Že si jenom dává pauzu?
Tímto ten zápas skončil.
Chcete říct, že Kacumi nevyhrál?
Každému musí být jasné, že utrpěl vážná zranění.
Kdyby se tento souboj odehrál v přírodě,
nemělo by smysl na Kacumiho dále útočit.
Takže co mohl udělat místo toho?
V přírodě neexistuje žádné mrhání.
Prostě si zdřímnete, dokud váš soupeř nevydechne naposledy.
To Kvašák považoval za nejsmysluplnější.
O tomhle pan Tokugawa mluvil.
Kvašák zbožňuje ty, co na něj zaútočí.
A ty pak sežere.
Tím se s nima může rozloučit.
Proto u toho taky brečí.
Moc si toho vážím.
Něco tu nehraje.
Znamená to, že jsem si vydobyl uznání od toho nejsilnější muže,
který se kdy na této planetě narodil.
Moje úsilí se vyplatilo.
Jak se mu můžu
za ten pocit odvděčit?
Jak mám reagovat?
Překlad titulků: Veronika Kursová