Ældste Tokugawa, lad mig kæmpe mod Pickle.
Virkelig?
Du ved godt, hvad det betyder, ikke, Katsumi?
Lad mig være hans føde.
Jaså.
Men, Katsumi, der er nogle betingelser.
Sådan blev det aftalt.
Mitsunari Tokugawa havde to betingelser.
Den ene var, at de begyndte klokken seks om morgenen.
Den anden var, at kampen var på baseballstadionet,
ikke i undergrundsarenaen.
Jeg havde ingen problemer med det.
Problemet var med mig selv.
Skal det være mig?
Skal det være mig, Katsumi Orochi?
Mor?
Hvorfor er du her så tidligt?
Jeg hørte fra din far,
at det er en vigtig kamp.
Derfor inviterede jeg den, der er den vigtigste for dig.
En dyrebar person, der ikke kan erstattes.
Vær nu ikke dum, mor. Jeg er ligeglad med, hvem du inviterer...
Ingen er vigtigere for mig end dig.
Du er...
...min eneste mor.
Hun gik.
Det er okay.
Det er jo ikke som at se en baseballkamp.
Det er personen, Natsue inviterede.
Det kan jeg se.
Hun er den, min mor inviterede.
Det er utroligt.
Og hun er min biologiske mor.
Det skete 15 år tidligere.
Inviteret af en nær ven
blev Doppo Orochi forbløffet, da han besøgte sin vens cirkus.
Han var forbløffet over den femåriges fysiske evner og talent.
Så døde drengens far i en ulykke.
Fra da af drog Doppo og hans kone omsorg for drengen
og adopterede ham.
Jamen dog.
Det er længe siden.
Det har ikke været let i cirkus på det seneste.
Du er godt nok blevet stærk.
Du var en tudeunge.
Du er kommet så langt.
Det er kroppen, du gav mig.
Du bør foragte mig!
Vær ikke fjollet.
Du er min eneste mor.
At have to mødre er unikt.
At have to, jeg elsker sådan, er unikt.
Jeg elsker to, men der er intet falsk ved nogen af dem.
Hvor er jeg heldig at have to mødre.
Jeg troede ikke, du ville gøre det før mig.
Det bør være mig.
Ja, det bør være dig.
Få mig ikke til at komme og ordne det for dig.
Tak for din bekymring.
Sei!
En knytnæve i maven.
Det er det mest grundlæggende i japansk karate.
Den er mere end en teknik. Det er selve karatens symbol.
Det symbol, nu samlet i en gruppe på 55.000, og regnede ned over Katsumi.
Sei!
Ja!
Sei!
Der er 220 grene af Shinshinkai i Tokyo
med i alt 55.000 medlemmer.
Selvom det var tidligt om morgenen,
samlede de sig her i Tokyo Dome for at inspirere deres unge leder.
En enkelt udånding blev forvandlet til en kæmpe chokbølge,
da 55.000 udåndinger skete samtidig.
Under instruktion af Atsushi Suedos
urokkelige lederskab,
råbte de fra deres sjæl:
"Fat mod, mester!"
- Sei! - Sei!
Deres unge leder var nu mere end moden
til fuldt ud at acceptere den store forventning, der var til ham.
- Sei! - Sei!
Jeg ved, du er derinde.
Kom herud!
Kæben.
Brystet.
Ribbenene.
Lysken.
Låret.
Fem slag i træk mod kernemålene!
Han gjorde det!
Bullseye!
Han er kraftfuld.
Jeg vidste ikke, Katsumi Orochi var så stærk.
Nej, han er blevet stærkere.
Han smiler.
Det var et solidt angreb.
Det bliver ikke bedre.
Men hans modstander er Pickle,
dinosaurtidens største kæmper.
Den moderne fysik kan ikke sammenlignes med hans kropsevner.
Her kommer det. Et frontspark.
Ikke engang en finte, bare et spark.
Som at blive ramt af en lastbil.
Jeg blokerede det,
men jeg blev stadig meget skadet.
Mine forældre gav mig denne krop så jeg kunne rejse mig igen.
Min far, Doppo, gav mig evnerne til at rejse mig igen.
Min mor, Natsue, opdragede mig til at rejse mig igen.
Jeg er taknemmelig for alle fire forældre!
Fra dette øjeblik forsvandt smilet fra Pickles ansigt.
Det blev Katsumi hævet fra legetøj til føde.
I det fjerne, fjerne, fjerne land
åd han kun de mægtigste fjender.
Fordi de var de mægtigste fjender.
Junglens lov er absolut.
Han alene fortsatte med at trodse Guds lov.
Han spiste kun dem, der angreb ham.
Midt i lovløsheden var det hans eneste regel.
En kilde til stolthed.
Og nu tvinger denne mægtige fjende ham til at indtage samme stilling.
Legetimen var forbi.
Baki, se Pickles stilling.
Ja.
Den er præcis som Yujiro Hanmas.
Men pyt med det.
Hvad er der sket med dig, Katsumi?
Hvordan blev du så smidig?
Mester, hvad tror du?
Ender det hele her?
Hvad synes du om Pickle indtil videre?
Hvis jeg skulle få lov til...
Formanden er trådt frem!
Jeg ville gerne stoppe hans hjerte.
Det er uden tvivl nu!
I det øjeblik så Pickle for sit indre blik,
sin rival T. Rex' stålhale svinge.
Så er det nu!
Han gjorde det!
For første gang i sit 190 millioner år lange liv
følte Pickle en ukendt smerte i maven.
Noget, med vægt som en T. Rex-hale,
ramte ham direkte i maven.
Ligesom jeg forventede.
Selv en som Pickle knækker sammen,
hvis de bliver ramt med et Mach-slag.
Men der er en ting til.
Hvis du slår med en knytnæve i Mach-hastighed,
bliver din hånd ødelagt.
Hans hånd!
Pickle var slået omkuld. En bedrift ingen før havde opnået.
Men det var på bekostning af en hånd, en karatekæmpers livsnerve.
Men kæmperen var lykkelig.
Hans krop havde mestret Mach-hastighed.
Alle hans bevægelser blev styret af denne nye beregning.
Karatekæmperen, Katsumi Orochi,
var brandvarm i sommeren af sit 21. år.
Det virker!
Han har smadret ham!
Han gjorde det!
Han klarede det.
Baki, tror du, det betyder, at Katsumi har vundet?
Men nu stod han over for et problem, der var direkte forårsaget af hastigheden.
Det er Pickle...
Medmindre du ofrer så meget,
får du ikke Pickle ned med nakken bare én gang.
Selv efter Katsumis knytnæve...
Er Pickles krop lavet af stål?
Det skete ikke på grund af Pickles krop.
Hr. Payne...
Det er på grund af lufttrykket
fra at bryde lydmuren.
Lyd...
...muren?
For eksempel når et fly accelererer,
møder det naturligt modstand fra luften, når det skyder fremad.
Modstanden står i direkte forhold til accelerationen.
Så når hastigheden overstiger 1.225 km/t,
bryder den lydmuren.
Problemet her er det pres,
der ligges på objektet, når det bryder lydmuren.
Der er mange rapporter om tragedier.
Nogle gange har selv fly af metal ikke kunnet tåle det.
Vi tror alle, at luft ikke har modstand.
Men da hans hænder og fødder oversteg 1.225 km/t,
oplevede de et stort pres.
Er det så ødelæggende at bryde lydmuren?
Han ofrede begge hænder og venstre fod
for at opnå en ægte fordel.
Men Pickle er allerede ved at komme sig.
Hans smil er allerede tilbage.
Han rejser sig.
Selv efter de slag!
Havde de ingen effekt?
Hvor latterligt.
Ham, der slog, var på knæ, mens målet så ned på ham.
Hvorfor har Gud sendt sådan noget til den moderne verden?
Jeg hader at sige det, men Katsumi har indtil videre
ikke begået nogen fejl.
Det er kun det naturlige resultat af det, der er sket. Det er alt.
I forstår det ikke.
Jeg indrømmer, at I kampsportkæmpere er stærke.
I har overgået mine forventninger.
Det anerkender jeg.
Tænk over det.
Pickles rivaler var væsener fra primitiv tid.
De var på størrelse med primitive væsener.
Jeg kan kun sige én ting.
Angrebene fra de 15-tons væsner kan ikke være svagere
end et angreb fra Katsumi på 100 kilo.
Han gør det!
Jeg har ingen fejl begået.
Ikke én eneste fejl.
Men jeg har ødelagt begge hænder og en fod.
Se lige jeres ansigter.
Selv de to.
Vær ikke bekymrede.
Jeg har stadig ikke brugt det.
Det slag, som kun jeg har mestret.
Mit eget enestående Mach-slag!
Har han stadig mere tilbage?
Kom an, min ven!
Jeg har kun tænkt på at slå mine modstandere.
At lande slag kraftfuldt. At lande dem hurtigt.
At lande dem for skade.
Jeg har musklerne til kraftfulde angreb.
Jeg har udviklet lethed og løshed, så jeg kan håndtere skade.
Jeg har forestillet mig, mine knogler blev som en pisk.
Som resultat har jeg udviklet
mit originale, mest magtfulde, bedste og fineste slag.
Det overrasker selv mig.
Hele mit liv har jeg tænkt på at lande stærke slag.
Og tænk, at denne endelige form
er et slag, der ikke skal ramme!
Blod!
Hvis er det?
Om det var en utilsigtet opfindelse eller Guds gave,
er pisken et værktøj, hvormed et menneske kan opnå Mach-hastighed.
Øjeblikket, hvor pisken når sin maksimale hastighed, er her.
Den opnås ikke i slaget,
det er det udsøgte øjeblik, hvor spidsen vender tilbage.
Han satte hele sit liv ind i slagene
og tvivlede ikke på det.
Man antog, at han ville lande sine slag.
Men han måtte give slip på alt det.
Og det, han opnåede, var et endnu bedre Mach-slag,
en endnu større chokbølge.
Det er klart.
De er ikke en pisk.
De har ikke flere led.
Bare almindelige knogler.
Hans knogler...
De er blottede!
Det er kun naturligt.
Knogler er ikke piske.
Fortryllelsen er væk. Jeg er vågnet fra drømmen.
Det er nok. Jeg kan vågne nu.
Den kan forsvinde nu.
Jeg har ikke mere.
Jeg klarede det.
Jeg står stadig!
Denne sejr er givet til mig af alle!
Ja!
Den dreng har på få dage
avanceret kung-fu med 50 år.
Fantastisk...
Katsumi Orochi har opnået enestående talent!
Jeg kan kun bøje hovedet.
- Sei! - Sei!
Jeg takker jer.
Selvom jeg er uværdig, takker jeg jer.
Jeg føler, at jeg burde undskylde.
Det er derfor, det kaldes påskønnelse.
Det er sand påskønnelse.
Sover han bare?
Umuligt. Det er vanvittigt.
Sei!
Vær ikke overraskede.
Han er ikke slået ud.
Han lagde sig bare til at sove.
Hvad?
Det er løgn!
Tager han bare en pause?
Denne kamp er allerede forbi.
Mener du, at Katsumi ikke har vundet?
Det er tydeligt for alle, at han har lidt alvorlig skade.
Havde denne kamp fundet sted i naturen,
var der ikke længere behov for at angribe Katsumi.
Hvad gør du så?
Der er intet spild i naturen.
Du venter, til din modstander holder op med at trække vejret.
For Pickle er det mest fornuftigt.
Det må være det, Tokugawa fortalte mig om.
Pickle elsker dem, der angriber ham.
Han æder dem, han elsker.
At æde dem, det er hans farvel.
Så han fælder tårer.
Jeg er taknemmelig.
Der er noget galt.
Denne mand, den stærkeste mand, siden planeten blev dannet,
har anerkendt mig som en mægtig modstander.
Min indsats har betalt sig.
Hvordan kan jeg gengælde den følelse?
Hvad gør jeg?
Tekster af: Anja Molin