BAKI HANMA
Ærede eldre, la meg kjempe mot Pickle.
Virkelig? Du vet vel hva det vil si, Katsumi?
La meg være maten til den.
Jeg skjønner. Men, Katsumi, det er noen betingelser.
Og sånn ble det avgjort, helt uten videre.
Mitsunari Tokugawa hadde to betingelser.
Én var at det starter klokka seks om morgenen.
Det andre var utrolig nok at det skulle skje i en baseballstadion.
Ingen av dem var et problem. Problemet var meg selv.
Burde det være meg?
Burde det være meg, Katsumi Orochi?
Mamma? Hvorfor er du her så tidlig?
Faren din fortalte meg at dette er en viktig kamp.
Derfor inviterte jeg den personen som er viktigst for deg.
En uerstattelig og dyrebar en.
Slutt å tulle. Jeg bryr meg ikke om hvem du inviterer.
For ingen er viktigere for meg enn deg.
Du er...
...min eneste mor.
- Hun dro. - Det er greit.
Dette er ikke som å se en baseballkamp.
Det er den Natsue inviterte.
Jeg ser det. Hun er personen moren min inviterte.
Dette er utrolig.
Hun er også min biologiske mor.
Alt skjedde 15 år tidligere.
En nær venn inviterte Doppo Orochi til et sirkus, hvor han ble overrasket.
Det fem år gamle vidunderbarnet imponerte ham.
KATSUMI OROCHI FEM ÅR
Så døde guttens far i en ulykke.
Doppo og kona overtok omsorgen fra moren. De adopterte og oppdro ham.
- Vel, vel... - Lenge siden sist.
Det vært en dårlig periode for sirkuset.
Jøss, du har fått flere muskler.
Du var litt av en skrikerunge. Du har kommet så langt.
Det er kroppen du ga meg.
Du bør forakte meg!
Ikke vær latterlig. Du er min eneste mor.
Det er ganske unikt å ha to mødre. Det er unikt å holde to så kjært.
Jeg har to kjærligheter, men ingen av dem er falske.
Jeg er heldig som har to mødre.
Jeg trodde ikke du ville gjøre det før meg.
Det bør være meg.
Ja, det bør være deg.
Ikke få meg til å komme ut og rydde opp etter deg.
Jeg setter pris på omtanken.
Sei!
Slaget fra middel høyde. Det er det grunnleggende i japansk karate.
Dens eksistens er mer enn en teknikk. Det er selve symbolet på kampsporten.
Symbolet var nå samlet i en gruppe på 55 000 og strømmet mot Katsumi.
Sei!
- Sei! - Sei!
Det er 220 avdelinger av Shinshinkai i Tokyo.
Det er 55 000 følgere til sammen.
Selv om det var tidlig på morgenen,
samlet de seg i Tokyo Dome for å inspirere deres unge leder.
Et enkelt utpust ble en stor sjokkbølge da 55 000 pustet ut samtidig.
De var under urokkelig lederskap fra instruktør Atsushi Suedo
og ropte fra dypet av deres indre.
"Fatt mot, mester!"
- Sei! - Sei!
Deres unge leder hadde nå blitt mer enn moden nok
til å akseptere de store forventningene til ham.
- Sei! - Sei!
Jeg vet du er der inne.
Kom ut!
Kjeven.
Brystet.
Ribbeina.
Lysken.
Låret.
Fem hovedpunkt-slag på rad!
- Han klarte det! - Fulltreffer!
Han er så sterk.
Jeg visste ikke at Katsumi Orochi var så sterk.
Nei, han har blitt betydelig sterkere.
Han smiler.
Det var et solid angrep. Jeg kunne ikke ha håpt på noe bedre.
Men motstanderen er Pickle, dinosaurtidens beste kjemper.
Den moderne fysikken kan ikke sammenlignes med hans.
Det kommer, et spark forfra. Han vil ikke finte, bare sparke!
Som å bli truffet av en dumper. Jeg blokkerte det, men har fått mye skade.
Foreldrene mine ga meg kroppen som klarer å reise seg.
Faren min, Doppo, ga meg evnene til å reise meg igjen.
Moren min, Natsue, oppdro meg til å reise meg igjen.
Jeg er takknemlig for alle fire!
Fra det øyeblikket forsvant smilet om Pickles munn.
Det var da Katsumi ble oppgradert fra leketøy til mat.
I det fjerne landet,
spiste han bare de aller sterkeste fiendene.
Fordi de var de sterkeste. Jungelloven er absolutt.
Bare han fortsatte å trosse loven som ble definert av Gud.
Han spiste bare de som angrep ham.
Det var eneste regel i all lovløsheten. En liten kilde til stolthet.
Nå tvinger denne sterke fienden ham til å innta samme posisjon.
Leketiden var over.
- Baki, se på Pickles stilling. - Ja.
Den er akkurat som Yujiro Hanmas. Men glem det.
Hva skjedde med deg, Katsumi? Hvordan ble du så smidig?
Mester, hva tror du? Vil alt ende her?
Hva synes du om Pickle etter det du har sett så langt?
Om jeg hadde fått tillatelse...
Formannen har gått frem!
...ville jeg ha stoppet hjertet dens.
Det er ingen tvil om at det er nå!
I det øyeblikket så Pickle for seg halen av stål rivalen, T. rexen, slo med.
Nå skjer det!
Han klarte det!
For første gang i sitt 190 millioner år lange liv,
følte Pickle en ukjent smerte i magen.
Noe med vekten til en T. rex' hale hadde slått ham direkte i magen.
Akkurat som forventet.
Selv noen som Pickle faller ned om man blir slått i lydens hastighet.
Men det er én ting til. Slår du noen i lydens hastighet,
blir neven din ødelagt.
Neven hans!
Pickle falt, ingen andre hadde oppnådd det.
Men det kostet neven hans, en karateutøvers livsnerve.
Men utøveren var glad. Kroppen hadde oppnådd lydens hastighet.
Nå ble alle avgjørelsene basert på denne nye informasjonen.
Karateutøveren, Katsumi Orochi, var i fyr og flamme sommeren i sitt 21. år
- Det virker! - Han har overveldet ham!
- Han klarte det! - Han oppnådde det.
Baki, tror du dette betyr at Katsumi vant?
Men nå stod han ovenfor et problem forårsaket av hastigheten.
Sånn er det med Pickle. Med mindre du ofrer så mye,
slår du ikke Pickle en eneste gang.
Selv etter Katsumis neve... Er Pickles kropp laget av stål?
Det skjedde ikke på grunn av Pickles kropp.
Mr. Payne...
Det er på grunn av luften, da han brøt lydmuren.
- Lyd... - Muren?
For eksempel, når et fly akselererer,
møter det motstand fra luften når det går fremover.
Motstanden blir sterkere med akselerasjonen.
Når hastigheten overstiger 1225 km/ t,
bryter den lydmuren.
Problemet her er tyngden som legges på objektet når det bryter lydmuren.
Det er mange rapporter om tragedier.
Noen ganger har ikke selv fly av metall tålt det.
Vi alle tror at luft ikke gjør motstand.
Men da hendene og føttene gikk over 1225 km/ t,
bar de en enorm byrde.
Sier du at det er så ødeleggende å bryte lydmuren?
Han måtte ofre begge hendene og venstre fot for å få overtaket.
Men Pickle er allerede på bedringens vei.
Han har allerede fått tilbake smilet.
Han reiser seg.
- Selv etter slagene! - Hadde det ingen effekt?
Så absurd.
Den som slo, lå på kne. Den som ble angrepet, så ned på ham.
Hvorfor har Gud sendt noe slikt til den moderne verden?
Jeg hater å si det, men Katsumi har ikke gjort en eneste feil så langt.
Dette er bare et resultat av hendelsen, det er alt.
Jeg forstår det ikke. Jeg må innrømme at kampformene deres er mektige.
Dere har overgått mine forventninger. Det innrømmer jeg.
Men bare tenk på det. Rivalene hans var dyr fra primitiv tid.
De var på størrelse med primitive vesener. Dette kan jeg si med sikkerhet.
Angrepene fra vesen på 15 tonn, 15 000 kilogram,
ikke være svakere enn Katsumi på 100 kilogram.
Han vil gjøre manøveren!
Jeg har ikke gjort noen feil. Ikke en eneste en.
Men det har ødelagt begge hendene mine og én fot.
Se på ansiktene deres.
Selv de to.
Ikke bekymre dere.
Jeg har ikke brukt det ennå.
Manøveren bare jeg har mestret. Min fantastiske mach!
Har han fortsatt mer igjen?
Kom, min gode venn!
Jeg har alltid tenkt på å slå motstanderne.
Utføre sterke og raske manøvre, å treffe og forårsake skade.
Jeg har bygget musklene til sterke angrep. Jeg er smidig nok til å forårsake skade.
Jeg har omgjort ubøyelige bein til en pisk som kan skade.
Sånn har jeg utviklet min originale
og nyskapende manøver som er det mektigste, beste og ypperste.
Det overrasker selv meg.
Hele livet har jeg bare tenkt på å gi kraftige slag.
Tenk at den endelige formen jeg har funnet er en manøver som ikke skal treffe!
- Blod! - Hvem sitt er det?
Om det er en tilfeldighet eller en gave fra gud,
er pisken et redskap som oppnår lydens hastighet for hånd.
Dette er øyeblikket pisken oppnår maksimal fart.
Det skjer ikke ved å kaste den.
Det er det utsøkte øyeblikket når tuppen snur for å returnere.
Han hadde brukt hele livet på angrep, og han tvilte ikke når han gjorde det.
Han ville oppnå kontakt. De antok at slaget ville treffe.
Men han måtte gi slipp på alt det.
Og han oppnådde en enda bedre mach, en enda større sjokkbølge.
Det er bare tall.
De er ikke en pisk. De har ikke flere ledd.
De er bare vanlige bein.
Beina hans...
De stikker ut!
Det er helt naturlig. Bein er ikke pisker.
Fortryllelsen er borte. Jeg har våknet fra drømmen.
Det holder, jeg kan våkne nå.
Det kan gå over nå.
Jeg har ikke noe annet å bruke.
Jeg klarte det i tide. Det er jeg som står igjen!
Denne seieren fikk jeg av alle!
Ja!
Bevares. På noen få dager, har gutten
gjort fremskritt i kung-fu som ville ha tatt 50 år.
Fantastisk.
Katsumi Orochi har utviklet et utrolig talent!
Jeg må bøye hodet.
- Sei! - Sei!
Jeg takker dere.
Jeg takker selv om jeg ikke fortjener det.
Jeg vil gjøre gjengjeld.
Det er nok derfor de sier "å verdsette". Dette er å verdsette noe.
Sover han bare?
Umulig. Det er galskap.
Sei!
Ikke bli overrasket, alle sammen.
Mannen er ikke slått ut. Han bestemte seg bare for å sove.
- Hva? - Du tuller!
Tar han bare en pause?
Når det gjelder kampen, er den allerede over.
Sier du at Katsumi ikke har vunnet?
Det er tydelig for alle at han har blitt alvorlig skadet.
Hadde kampen funnet sted i naturen,
ville det ikke være behov for å angripe Katsumi mer.
- Så hva må gjøres nå? - Ingenting kastes bort i naturen.
Du bare sover og venter til motstanderen slutter å puste.
Det er det som gir mest mening for Pickle.
Det er nok dette Tokugawa fortalte meg om.
Pickle elsker de som angriper ham. Han spiser de han elsker.
Det er hans avskjed å spise dem.
Så han feller tårer.
Jeg er takknemlig.
Noe er galt.
Mannen, den sterkeste mannen siden planeten ble formet,
har ansett meg som en mektig motstander.
Innsatsen min har lønnet seg.
Hvordan kan jeg gi gjengjeld for denne følelsen?
Hvordan svarer jeg?
Tekst: Lovise Kvalsund