Nobil Vârstnic, permiteți-mi să mă lupt cu Pickle!
Serios?
Știi ce înseamnă asta, nu-i așa, Katsumi?
Lăsați-mă să-i fiu hrană!
Înțeleg.
Dar, Katsumi, am niște condiții.
Așa s-a rezolvat.
Mitsunari Tokugawa a pus două condiții.
Una: să înceapă la șase dimineața.
Cealaltă e, incredibil,
să aibă loc la stadionul de baseball, nu în arena subterană.
Problema nu era la condiții.
Problema era la mine.
Ar trebui să fiu eu?
Ar trebui să fiu eu, Katsumi Orochi?
Mamă?
De ce ai venit așa de devreme?
Am auzit de la tatăl tău...
că e un meci important.
De aceea am invitat-o pe persoana care e cea mai importantă pentru tine.
O persoană prețioasă și de neînlocuit.
Lasă prostiile, mamă! Nu-mi pasă pe cine inviți...
pentru că nimeni nu e mai important pentru mine decât tine.
Ești...
singura mea mamă.
A plecat.
Nu-i nimic.
Totuși, nu e de parcă ar privi un meci de baseball.
E persoana invitată de Natsue.
Îmi dau seama.
E persoana invitată de mama.
E incredibil.
E cea care mi-a dat naștere.
S-a întâmplat cu 15 ani înainte.
Invitat de un apropiat,
Doppo Orochi a rămas uimit când a vizitat circul prietenului său.
A fost uimit de abilitatea fizică și de talentul fenomenului de cinci ani.
Apoi, tatăl băiatului a murit într-un accident.
Din acel moment, Doppo și soția lui
l-au luat în grijă pe băiat, l-au adoptat și l-au crescut.
Măi să fie...
Nu ne-am mai văzut de mult.
Circul n-a mers prea bine în ultima vreme.
Măi să fie! Chiar ai pus mușchi pe tine.
Erai tare plângăcios.
Ai evoluat mult.
E corpul pe care mi l-ai dat tu.
Ar trebui să mă disprețuiești!
Nu vorbi prostii!
Ești singura mea mamă.
E unic să ai două mame.
E unic să am două atât de dragi mie.
Am două iubiri, dar niciuna nu e falsă.
Ce noroc că am două mame!
N-am crezut că vei lupta înaintea mea.
Ar trebui să fiu eu.
Da, ar trebui să fii tu.
Nu mă face să vin după tine și să rezolv eu problema!
Îți apreciez grija.
Sei!
Lovitura directă la trunchi.
E elementul de bază al karatelui japonez.
Existența ei e mai mult decât o tehnică. E simbolul karatelui în sine.
Acel simbol, acum redat de un grup de 55.000 și revărsat peste Katsumi.
Sei!
Da!
Sei!
Există 220 de filiale Shinshinkai în Tokyo,
cu un total de 55.000 de adepți.
Deși era dimineața devreme,
se adunaseră aici, la Tokyo Dome, ca să-l inspire pe tânărul lor lider.
O singură expirație, transformată într-o undă de șoc
când 55.000 au expirat la unison.
Sub îndrumarea instructorului Atsushi Suedo,
un conducător de neclintit,
ei au strigat din toți rărunchii.
„Curaj, stăpâne!”
- Sei! - Sei!
Tânărul lor lider se maturizase mai mult decât suficient
pentru a le accepta pe deplin așteptările incredibile.
- Sei! - Sei!
Știu că ești acolo.
Vino aici!
Fălcile.
Pieptul.
Coastele.
Zona inghinală.
Coapsa.
Cinci lovituri în zonele de risc!
A reușit!
La țintă!
E puternic.
Nu știam că Katsumi Orochi e atât de puternic.
Nu, a devenit remarcabil de puternic.
Zâmbește.
A fost un atac puternic.
Nu putea spera la mai mult.
Dar adversarul lui e Pickle,
cel mai mare luptător din era dinozaurilor.
Fizicul modern nu se compară cu abilitățile corpului său.
Vine. O lovitură din față.
Nici măcar nu fentează, lovește direct!
Parcă m-a lovit o basculantă.
Am blocat lovitura cu succes,
dar tot m-a afectat.
Părinții, care mi-au dat corpul cu care pot să mă ridic.
Tata, Doppo, care mi-a dat abilitățile cu care pot să mă ridic.
Mama, Natsue, care m-a învățat să mă ridic.
Le sunt recunoscător celor patru părinți!
Din acel moment, zâmbetul de pe fața lui Pickle a dispărut.
Atunci Katsumi a trecut de la rangul de jucărie la cel de mâncare.
Pe acel tărâm îndepărtat, tare îndepărtat,
doar cei mai puternici dușmani... Doar pe ei îi mânca.
Pentru că erau cei mai puternici.
Legea junglei e absolută.
Doar el a continuat să sfideze acea lege, definită de Dumnezeu.
Îi mânca doar pe cei care-l atacau.
În anarhia sa, era singura lui regulă.
O mică sursă de mândrie.
Iar acum, acest puternic dușman îl obliga să adopte aceeași poziție.
Gata cu joaca.
Baki, uită-te la poziția lui Pickle!
Da.
E exact ca a lui Yujiro Hanma.
Nu contează asta.
Ce ai pățit, Katsumi?
Cum ai devenit atât de suplu?
Maestre, ce părere aveți?
Se va termina acum?
Din ce-ați văzut până acum, ce părere aveți despre Pickle?
Dacă mi s-ar permite...
Președintele a făcut un pas în față!
Aș vrea să-i opresc inima.
Fără îndoială, acum!
În clipa aceea, lui Pickle i-a trecut prin minte
imaginea cozii de oțel a rivalului său, tiranozaurul.
Asta e!
A reușit!
Pentru prima dată în 190 de milioane de ani de viață,
Pickle a simțit o durere necunoscută în burtă.
Ceva de greutatea cozii unui T-Rex
l-a lovit direct în stomac.
Exact cum mă așteptam.
Până și cineva ca Pickle,
dacă e lovit cu viteza Mach, e pus la pământ.
Dar mai e ceva.
Dacă lovești pe cineva cu un pumn la viteza Mach...
pumnul tău va fi distrus.
Pumnul!
Pickle fusese doborât, un lucru pe care nimeni nu-l mai realizase.
Dar a fost cu prețul unui pumn, esența unui luptător de karate.
Dar luptătorul era încântat.
Corpul lui stăpânise viteza Mach.
Acum, fiecare mișcare făcută de el era determinată de acest nou calcul.
Luptătorul de karate Katsumi Orochi,
în vara celui de-al 21-lea an al său, făcea ravagii.
Funcționează!
L-a copleșit!
A reușit!
A reușit.
Baki, crezi că asta înseamnă că a câștigat Katsumi?
Acum se confrunta cu o problemă cauzată direct de viteza Mach.
Așa e Pickle...
Dacă nu sacrifici atât de mult...
n-ai cum să-l pui pe Pickle la pământ.
Până și după pumnul lui Katsumi...
Corpul lui Pickle e din oțel?
Asta nu s-a întâmplat din cauza corpului lui Pickle.
Domnule Payne...
E din cauza aerului,
de la spargerea barierei sunetului.
Bariera...
Sunetului??
De exemplu, când un avion accelerează,
întâlnește în mod natural rezistența aerului când merge în față.
Rezistența crește direct proporțional cu accelerația.
Apoi, când viteza depășește 1.225 km/h,
sparge bariera sunetului.
Problema e povara pusă
pe obiect când distruge bariera sunetului.
Sunt multe rapoarte despre tragedii.
Uneori, nici măcar avioanele din metal nu au rezistat acestui fenomen.
Toți credem că aerul nu opune rezistență.
Dar, când mâinile și picioarele lui au depășit 1.225 km/h,
au suportat o povară grozavă.
Adică faptul că a spart bariera sunetului e așa de distructiv?
Și-a sacrificat mâinile și piciorul stâng
ca să obțină un avantaj veritabil.
Dar Pickle deja își revine.
Deja își recapătă zâmbetul.
Se ridică.
Până și după loviturile alea!
N-au avut efect?
Ce ridicol!
Cel care lovise era în genunchi, în timp ce cel lovit îl privea de sus.
De ce trimisese Dumnezeu așa ceva în lumea modernă?
Nu-mi place s-o spun, dar Katsumi nu a comis
nicio greșeală.
Acesta e rezultatul firesc al celor întâmplate. Asta e tot.
Nu înțelegeți.
Recunosc: voi, specialiștii în arte marțiale, sunteți puternici.
Mi-ați depășit cu mult așteptările.
Recunosc asta.
Dar gândiți-vă!
Rivalii lui Pickle erau ființe primitive.
Aveau mărimea ființelor primitive.
Un lucru e sigur.
Atacurile fiarelor de 15 tone, 15.000 de kilograme,
nu pot fi mai slabe ca atacul lui Katsumi de 100 kg.
Va folosi mișcarea!
N-am făcut nicio greșeală.
Nici măcar una.
Dar, în consecință, mi-am distrus mâinile și un picior.
Ce fețe aveți!
Până și cei doi.
Nu vă faceți griji!
Încă nu am folosit-o.
Mișcarea pe care doar eu o stăpânesc.
Singurul și unicul Mach!
Adică mai are un as în mânecă?
Haide, prietene!
M-am gândit doar la cum să-mi lovesc adversarii.
Să lovesc puternic. Să lovesc repede.
Să-i lovesc și să-i rănesc.
Am făcut mușchi pentru atacuri puternice.
Am devenit suplu și elastic ca să-mi rănesc adversarii.
Mi-am reinventat oasele neclintite ca să devin precum un bici.
Drept urmare, mi-am dezvoltat
propria mișcare grozavă, puternică, originală și de ultimă oră.
Mă surprinde și pe mine.
Toată viața mea m-am gândit doar la cum să lovesc puternic.
Când mă gândesc că această lovitură finală creată de mine
nu-i menită să atingă ținta!
Sânge!
Al cui e?
Fie invenție accidentală, fie dar de la Dumnezeu,
biciul e o unealtă care poate atinge viteza Mach doar prin locomoția umană.
Momentul în care biciul atinge viteza maximă e ăsta.
Nu atunci când lovești cu biciul,
ci momentul minunat când vârful se întoarce.
Și-a pus toată viața în atacuri
și nu s-a îndoit de strategia sa.
Era evident că trebuia să-l atingă. Se presupunea că-l va ataca.
Dar a trebuit să renunțe la strategia asta.
Și a obținut o viteză Mach și mai mare,
o undă de șoc și mai mare.
Era de așteptat.
Nu-s bici.
Nu au articulații multiple.
Sunt oase obișnuite.
Oasele lui...
Ies prin piele!
E firesc.
Oasele nu sunt bice.
Vraja s-a risipit.
M-am trezit din vis.
Ajunge. Mă pot trezi acum.
Se poate risipi acum.
Nu mai am ce să folosesc.
La țanc.
Eu am rămas în picioare!
Această victorie mi-a fost dată de toți!
Da!
Măi să fie! Băiatul ăsta, în câteva zile,
a ajutat kung-fuul să avanseze cu 50 de ani.
Minunat...
Katsumi Orochi a dobândit un talent remarcabil!
Nu pot decât să-mi plec capul.
Sei!
Vă mulțumesc.
Deși nu merit, vă mulțumesc.
Simt că ar trebui să-mi cer scuze.
Așa te simți când ești apreciat.
Asta înseamnă aprecierea adevărată.
E... E doar adormit?
Imposibil. E o nebunie.
Sei!
Nu fiți surprinși!
Omul ăsta nu a fost doborât.
S-a culcat singur.
Glumești!
Doar ia o pauză?
Cât despre lupta asta, deja s-a terminat.
Adică n-a câștigat Katsumi?
E clar pentru oricine că a suferit răni grave.
Dacă lupta ar fi avut loc în natură,
nu ar mai fi fost nevoie să-l atace pe Katsumi.
Atunci, ce e de făcut acum?
Nu există risipă în lumea naturală.
Doar dormi și aștepți până când oponentul nu mai respiră.
Pentru Pickle, așa e logic.
Cred că asta a vrut să spună Tokugawa.
Pickle îi iubește pe cei care-l atacă. Îi mănâncă pe cei pe care îi iubește.
Mâncându-i, își ia rămas-bun.
Așa că varsă lacrimi.
Sunt recunoscător.
Ceva e în neregulă.
Acest om, cel mai puternic om de când s-a format planeta,
m-a recunoscut drept un adversar puternic.
Eforturile mele au dat roade.
Cum îl răsplătesc pentru sentimentul ăsta?
Cum îi răspund?
Subtitrarea: Carla Mona Gîlcă