БАКІ ХАНМА
Старійшино, дозвольте мені битися з Пікулем.
Справді?
Ти ж знаєш, що це означає, Кацумі?
Дозвольте мені бути його їжею.
Ясно.
Але, Кацумі, є деякі умови.
Отак і було вирішено, так просто.
У Міцунарі Токуґави було дві умови.
Перша — початок о шостій ранку.
А друга — бій відбудеться
на бейсбольному стадіоні, а не на підземній арені.
В умовах я проблем не бачив.
Проблема була в мені самому.
Чи нормально, що це буду я?
Що це буду саме я, Кацумі Орочі?
Мамо?
Чому ти тут так рано?
Твій батько сказав мені,
що це важливий бій.
Тому я запросила людину, яка для тебе найважливіша.
Дорогу людину, яку неможливо замінити.
Не кажи дурниць, мамо. Мені байдуже, кого ти запросиш,
бо для мене не існує нікого важливішого за тебе.
Тільки ти...
моя єдина й неповторна мама.
Вона пішла.
Нічого.
Зрештою, це не схоже на перегляд бейсбольного матчу.
Оцю людину запросила Нацуе.
Зрозуміло.
Саме її запросила мама.
Неймовірно.
Адже
це моя біологічна мати.
Це сталося 15 років тому.
Близький друг запросив Доппо Орочі відвідати його цирк.
КАЦУМІ, 5 РОКІВ
Він був вражений фізичними здібностями й талантом цього п'ятирічного генія.
Овва!
Потім стався нещасний випадок, і батько хлопчика загинув.
Тоді ж Доппо з дружиною
взяли під опіку хлопчика від матері й виховували його як прийомного сина.
Так-так...
Давно не бачились.
Останнім часом справи у цирку кепські.
Овва. Ти немало м'язів наростив.
А був ще тим плаксієм.
Ти так далеко зайшов.
Це тіло, яке мені дала ти.
Ти маєш мене зневажати!
Маячня!
Ти ж моя єдина рідна мати.
Мати двох мам — це унікально.
Мати двох таких дорогих людей — унікально.
У мене дві любові, але в жодній з них немає фальші.
Як же мені пощастило мати двох мам.
Я й не думав пропускати тебе вперед.
Це маю бути я.
Так, це маєш бути ти.
Не змушуй мене виходити туди й прибирати за тобою безлад.
Я ціную твою турботу.
Сей!
Прямий удар середнього рівня.
Це основа основ японського мистецтва карате.
Це не просто прийом. Це символ самого мистецтва.
І цей символ обрушився на Кацумі вигуками 55 000 осіб, що зібралися тут.
Сей!
Так!
Сей!
У Токіо 220 філіалів школи Шіншінкай
із загальною кількістю 55 000 учнів.
Незважаючи на ранню годину,
вони зібралися на стадіоні Tokyo Dome, щоб надихнути свого молодого лідера.
Навіть незначний видих перетворився на величезну ударну хвилю,
коли разом видихнули 55 000 осіб.
Під керівництвом інструктора Ацуші Суедо,
з непохитним лідерством,
вони кричали від усього серця.
«Не програй, майстре!»
-Сей! -Сей!
Їхній молодий лідер уже достатньо виріс,
щоб прийняти неймовірні сподівання, які на нього покладали.
-Сей! -Сей!
Я знаю, що ти там.
Виходь сюди!
Щелепа.
Грудна клітка.
Ребра.
Пах.
Стегно.
П'ять ударів по больових точках!
Він це зробив!
Прямо в ціль!
Оце так сила!
Я й не знав, що Кацумі Орочі такий могутній.
Ні, він став значно сильнішим.
Він усміхається.
Це була серйозна атака.
На кращу годі було й сподіватися.
Та його суперник — Пікуль, найсильніший боєць епохи динозаврів.
Сучасна статура не зрівняється з можливостями його тіла.
Ось воно. Завдай удару спереду.
Він навіть не ухилятиметься, просто бий!
Мене наче вантажівка збила.
Хоч я й успішно поставив блок,
а ушкоджень отримав немало.
Мої батьки дали мені це тіло, здатне встати після такого.
Мій батько, Доппо, навчив мене вставати після такого.
Моя мати, Нацуе, виховала мене здатним вистояти.
Я вдячний всім своїм чотирьом батькам!
З цієї миті усмішка зникла з обличчя Пікуля.
Тоді Кацумі перетворився для нього з іграшки на їжу.
У тому далекому-далекому краї
лише наймогутніші вороги ставали його їжею,
бо були найсильнішими.
За законом джунглів сильний з'їдає слабкого.
Але він продовжував кидати виклик цьому закону, визначеному Богом.
Він їв лише тих, хто на нього нападав.
Посеред беззаконня це було його єдине правило.
Маленьке джерело гордості.
А тепер цей могутній ворог змушує його зайняти таку ж позицію.
Час ігор скінчився.
Бакі, поглянь на цю стійку Пікуля.
Так.
Геть як у Юджіро Ханми.
Але не зважай.
Що з тобою сталося, Кацумі?
Як ти став таким гнучким?
Майстре, що скажете?
На цьому все скінчиться?
З того, що ви побачили, що ви думаєте про Пікуля?
Що ж, якби мені дозволили...
Голова ступив уперед!
...я б зупинив його серце.
Без сумніву, зараз!
У ту мить перед очима Пікуля постав образ
сталевого хвоста, яким бився його суперник Ти-Рекс.
Це воно!
Він переміг!
Уперше за 190 мільйонів років свого життя
Пікуль відчув незнайомий біль у животі.
Щось таке з вагою хвоста Ти-Рекса
завдало йому прямого удару в живіт.
Як я і очікував.
Навіть такий, як Пікуль,
отримавши удар зі швидкістю маху, впаде з ніг.
Але є ще один нюанс.
Якщо вдарити когось кулаком на такій швидкості,
то кулак буде знищений.
Його кулак!
Пікуль був збитий, чого не досягала ще жодна людина.
Але ціною цьому став кулак, життєва сила каратиста.
Однак боєць був задоволений.
Його тіло опанувало швидкість маху.
Відтепер кожен його прийом керувався цим новим розрахунком.
Каратист Кацумі Орочі
улітку свого 21-го року був неймовірно гарячим.
Вдалося!
Він його вирубив!
Він це зробив!
Йому це вдалося.
Бакі, як гадаєш, це означає, що Кацумі виграв?
Але зараз він зіткнувся з проблемою, яку спричинила швидкість маху.
Це ж Пікуль...
Якщо не пожертвувати стільки,
ніколи не вирубиш Пікуля, жодного разу.
Навіть після кулака Кацумі...
Невже тіло Пікуля зі сталі?
Це сталося не через тіло Пікуля.
Пане Пейн...
Усе через стіну повітря,
через подолання звукового бар'єру.
Звукового?
Бар'єру?
Наприклад, коли літак прискорюється,
він зустрічає опір повітря, просуваючись уперед.
Опір зростає прямо пропорційно прискоренню.
А тоді, коли його швидкість перевищує 1225 км/год,
він долає звуковий бар'єр.
Проблема полягає в навантаженні на предмет
у момент подолання звукового бар'єру.
Зафіксовано багато трагічних випадків.
Іноді навіть металеві літаки не витримують цього.
Ми всі віримо, що повітря не чинить опору.
Але коли його руки й ноги перевищили швидкість 1225 км/год,
то зазнали величезного навантаження.
Тобто подолання повітряного бар'єру настільки руйнівне?
Пожертвувавши обома руками і лівою ногою,
нарешті отримав певну перевагу.
Однак Пікуль вже приходить до тями.
Він уже знову всміхається.
Він встає.
Навіть після таких ударів!
Невже це не спрацювало?
Яка абсурдна ситуація.
Той, хто бив, — на колінах, а побитий дивиться на нього згори вниз.
Навіщо Бог привів такого в сучасний світ?
Мені прикро це визнавати, але жоден з ударів Кацумі
не завдав йому реальної шкоди.
Це лише природний результат того, що сталося. От і все.
Ви просто не розумієте.
Визнаю, що ви, майстри бойових мистецтв, досить сильні.
Ви перевершили мої очікування.
Я це визнаю.
Але подумайте ось про що.
Суперниками Пікуля були істоти з первісних часів.
А згадайте, якими за розміром були динозаври.
Одне можу сказати з упевненістю.
Напади цих істот вагою 15 тонн, 15 000 кілограмів,
були не слабшими за атаку 100-кілограмового Кацумі.
Він проведе ту атаку!
Я не припустився помилки.
Я не припустився жодної помилки.
Але в результаті я знищив руки й ногу.
Тільки подивіться на свої обличчя.
Навіть ті двоє.
Але не хвилюйтеся.
Я ще досі не використовував
той прийом, який опанував лише я.
Свій єдиний і неповторний мах!
Тобто у нього ще є козир у рукаві?
Уперед, друже мій!
Я думав тільки про те, щоб завдати удару суперникам.
Завдавати ударів потужно. Виконувати їх швидко.
Ударити і завдати шкоди.
Я розвинув м'язи для потужних атак.
Я розвинув гнучкість і розсипчастість, щоб наносити шкоду.
Я навіть уявив свої негнучкі кістки батогом, щоб наносити шкоду.
Я розробив власний оригінальний,
найновіший, найпотужніший, найдосконаліший і найкращий прийом.
Він дивує навіть мене.
Усе життя я думав лише про те, як завдати потужного удару.
Але ця остаточна форма, до якої я нарешті дійшов, —
це удар без дотику!
Кров!
Чия вона?
Чи то випадковий винахід, чи то дар Божий,
батіг — це інструмент, який може розвинути швидкість маху лише завдяки руху людини.
Момент, коли батіг набирає максимальної швидкості, отут.
Вона досягається не в момент замаху,
а коли кінчик змінює свій напрямок, щоб повернутися назад.
Він усе своє життя присвятив ударам, і ніколи в нього не виникало сумнівів.
Було очевидно, що він має торкнутися, щоб завдати удару.
Але йому довелося відкинути все це.
Те, чого він досяг, було сильнішим за мах,
ударна хвиля була ще більшою.
Це лише цифри.
Вони — не батіг.
У них немає суглобів.
Це звичайнісінькі кістки.
Його кістки...
Вони оголилися!
Це природно.
Кістки — не батоги.
Закляття скінчилося.
Я прокинувся від сну.
Досить. Можна вже прокидатися.
Скинути з себе пута сну.
У мене не лишилося більше прийомів.
Я встиг.
Це я досі стою на ногах!
Це перемога, яку подарували мені всі!
Так!
Отакої! Цей хлопець лише за кілька днів
просунув кунгфу на 50 років уперед.
Дивовижно...
Кацумі Орочі має неабиякий талант!
Я не можу не схилити голову.
Сей!
Я дякую вам усім.
Хоч я і не заслужив, але дякую.
Я відчуваю, що маю вибачитися.
Ось чому це називається вдячністю.
Ось що таке справжня вдячність.
Він просто спить?
Неможливо. Це просто божевілля.
Сей!
Не дивуйтеся.
Цього чоловіка не вирубило.
Він просто заснув сам.
Га?
Не може бути!
Він просто робить перерву?
Що стосується цього бою, то він уже закінчився.
Тобто Кацумі не переміг?
Для всіх очевидно, що він сильно постраждав.
Якби цей бій відбувався в дикій природі,
більше не було б потреби атакувати Кацумі.
То що ж тепер робити?
У природі немає відходів.
Ти просто спиш і чекаєш, доки суперник перестане дихати.
Для Пікуля це найбільш логічно.
Мабуть, це те, про що мені розповідав пан Токуґава.
Пікуль любить тих, хто на нього нападає.
І їсть він те, що любить.
Поїдання їх — це його спосіб прощання.
Тому він плаче.
Я вдячний.
Щось не так.
Цей чоловік — наймогутніша людина з часів утворення цієї планети,
і він визнав мене могутнім суперником.
Мої зусилля окупилися.
Як мені відплатити йому за це почуття?
Як мені відповісти?
Переклад субтитрів: Марина Хижнякова