BAKI HANMA
Zvednul se.
On vstal!
Myslel jsem, že je po všem.
Pane řediteli, utíkejte!
Já to věděl.
Poslyš, Kvašáku.
Já už si tý zábavy užil dost.
Jen pojď do mě. Můj život je tvůj.
Ne!
Tak co, Kvašáku?
Chutnám ti?
Ne!
Já svůj slib dodržím.
V tomhle bodě fakt nečekám, že odsud odejdu živý.
Vyhrál jsi. Můžeš mě sníst.
Moje ruce...
Nohy...
Hlavu...
Ať nic nezbyde.
On se vážně nechá sníst. Fakt že jo!
Promiň, Kvašáku,
ale nežijeme v éře dinosaurů.
Já svůj slib dodržet nemůžu.
Nemají v těch zbraních kulky. Snad mi odpustíš.
Doppo!
Pane předsedo!
Zakladateli!
Řekni jim, ať složí zbraně.
Poslyš, ty ctěnej pane,
neříkej, že se chystáš mýho syna takhle zostudit.
Cože? Já...
Jde tady o nevyřčený slib
mezi dvěma chlapy.
Do toho se nemáš co plést.
Kacumi svůj slib splní.
Ať už mluvíme o jakékoliv době, rase, kultuře nebo úrovni inteligence,
všichni lidé bez rozdílu dělají jednu věc.
Příroda je plná jevů, které přesahují lidské chápání.
Takže když čelíme hrozbám, vůči kterým jsme bezmocní,
začneme unikátním způsobem projevovat naši lidskost.
Kdykoliv se setkáme s projevy lásky, silné vůle nebo něhy,
z nějakého důvodu spínáme ruce.
Měla to být válečná trofej,
ale věnoval mu ji přítel.
I ten divoch byl jenom člověk.
I primitivové věděli, co je to přátelství.
Čelil útokům.
Bojoval.
Zvítězil.
Jedl.
Když byl napaden, bránil se.
Zase bojoval.
Vyhrál.
Jedl.
Tehdy se pořád měl s kým rvát,
takže nikdy nepoznal hlad.
Vhodná kořist byla všude.
Bojoval v nejvyšší váhové kategorii.
Nikdy se nemusel držet zpátky.
Jeho soupeři byli větší a silnější než on.
Proto byl na sebe hrdý.
Ale teď...
čelil novému nepříteli, který byl menší.
Kopal ho malýma nohama
a bušil do něj malými pěstmi.
Byl to slabý tvor bez drápů, tesáků nebo jedu.
Jeho útoky ale byly neuvěřitelně silné.
Vyrovnaly se jak těm tesákům, tak rohům.
Dokonce i dupnutí tohohle obra.
Některým věcem se dá porozumět i beze slov.
Tenhle drobný samec pro to určitě něco obětoval.
Kvašák sice neznal slovo „oběť“,
ale chápal jeho význam.
Nepochybně to toho muže stálo obrovské úsilí,
ale získal tak mocnou zbraň.
Přestože měl tak maličké ruce a nohy.
Kvašák mu sice nerozuměl, ale něco mu došlo.
Jeho soupeř ty svoje měkké končetiny
nějak přeměnil v tesáky, rohy a drápy.
Byla to neuvěřitelně cenná schopnost.
A on mu ten poklad ochotně ukázal.
Úsilí, oběť, slabost, úspěchy, trénink, poklad.
Žádné z těch slov sice neznal, ale rozuměl jejich významu.
Proto se poprvé v životě odmítl najíst.
Kvašáka naplnilo zvláštní uspokojení.
Co to?
- Cože? - Co je?
Děje se něco?
Kam se podělo těch 50 000 lidí?
Před chvílí na tribunách sedělo 55 000 členů Šinšinkaie.
Ani jeden z nich samozřejmě neodešel.
Všichni si klekli na zem.
Protivila se jim představa,
že by na svého milovaného vůdce shlíželi z takového výšky.
Nikdo jim nic neřekl.
Klečeli z vlastní vůle.
Sklopili zrak, aby dali najevo svou oddanost.
Baki byl plný lítosti.
Nečekal jsem, že mě předběhneš.
Ze žárlivosti si nemohl odpustit tuhle kousavou poznámku.
Koho by napadlo, že tenhle fracek, co myslel jen na zábavu,
někdy bude působit tak vznešeně?
Otec na něj byl hrdý.
I když jim v žilách nekolovala stejná krev, byli rodina.
Nejspíš k tomu došlo,
když mu Doppo řekl o Recuově porážce.
To ty očividně nic nechápeš.
Zopakuju ti to znovu.
Tohle je význam slova „podceňovat“!
Tehdy z jeho syna vyzařovalo něco, čeho si nikdy předtím nevšiml.
Snaží se změnit.
To je fakt neuvěřitelné.
To byla fakt pořádná změna.
Kde je Kvašák?
Slyšíte to?
To vytí, které vychází z hlubin země?
Kvašák sice podle všeho neutrpěl žádná zranění,
ale očividně to byl i pro něj náročný souboj.
To je čínský čaj.
Moje vlastní směs.
Voní hezky.
To je dobře.
Čajové lístky v čínském čaji jsou kvašené.
Proto mají tak výraznou vůni i chuť.
Máš pravdu.
Chutná mi i japonský zelený čaj, ale přijde mi, že mu něco chybí.
Příště ti udělám šálek, který ti zachutná.
Ani banča, senča nebo hódžiča nejsou kvašené,
ale chutnají skvěle.
Kacumi...
Vím, že jsi přišel o ruku,
takže to asi bude znít bezohledně,
ale vážně ti závidím.
Fakt mě to rozčiluje.
Nebudu falešně skromný.
Každý, kdo zasvětil život bojovým uměním, by na mě žárlil.
Byl to úžasný zápas.
To nemohu popřít.
Ale...
nemusím snad říkat, že bez pomoci bych to tak daleko nedotáhl.
Měl jsem samozřejmě vás a mořského císaře Kakua.
A taky všechny naše předky v Číně, na Okinawě a v Japonsku,
kteří po tisíce let
ani na okamžik nepřestali pilovat svoje umění.
Tisíce, ba miliony našich předchůdců společně denně lapaly po dechu
a rozehřívaly svá těla.
A tak to bude pokračovat na věky věků.
Pořád žasnu nad tím,
jaké jsem měl štěstí, že jsem je mohl reprezentovat.
V tom zápase proti Kvašákovi stanuly obě naše země.
Stejně jsi ale nevyhrál.
Zdar.
- Čau. - Co si to dovoluješ?
Někdo...
to říct musel.
Baki...
Vydal jsem ze sebe všechno, i když to nakonec nestačilo.
To nemůžeš popřít.
Navždy to bude ten nejlepší zápas mýho života.
Mohl bys na mě navázat?
To si piš.
Byl to zvláštní pohled.
Jistý muž se procházel po ulici.
Všichni kolem něj
na okamžik ustrnuli.
On ale jen prošel kolem.
Šlo o něco podobného, jako když se mladá impala
prochází africkou savanou,
když vtom najednou
bohužel narazí na mladého geparda.
Ten dokáže zrychlit z nuly na 110 km/h za čtyři vteřiny.
Je to profesionální závodník.
Větší smůlu ta impala mít nemohla.
Ocitla se v tak zoufalé situaci, že ustrnula na místě
a nebyla schopná jediného kroku.
A tady se dělo to samé.
Nikdo ho tam neznal.
Byl to prostě cizí člověk, který se procházel po ulici.
Nikdo o něm nic nevěděl,
ale každá z těch 60 bilionů buněk v jejich tělech reagovala dřív než mozek.
Nevypadá to, že by ses se mnou chtěl utkat.
Můžeš se mnou chvilku posedět?
Že za to můžu já?
Přesně tak.
Když se nad tím zamyslím, tehdy to všechno začalo.
Kdybys tehdy neřekl tamto...
Teď jsi předvedl, proč se tě všichni straní.
Já, Baki, dokonce i tvůj vlastní otec.
Nebýt tebe, tak by se můj jediný syn nikdy nezměnil.
Nenaklánějte sklenici, dokud ji nebudete mít u úst.
I pouhá kočka se může proměnit ve lva.
Na to, že to byl rozmazlenej budikžničemu,
si vedl docela dobře.
Ale poslyš, Doppo Oroči...
Udělal jsi zásadní chybu.
Máš pravdu.
No heleme se. Takže ti to došlo?
Sám jsem teď ze sebe znechucený.
Moc jsem vyměkl.
Ty tam.
Ano? Poslouchám.
Jeden Port Ellen. Desetiletej.
Hned to bude?
Jak si ho budete přát?
S ledem? Bez?
Dej mi tu flašku a krýgl.
Cože?
On se vážně chystá pít whisky z půllitru?
Tu sedmdesátiprocentní skotskou?
Že jsi vyměkl? Jak to myslíš?
Tak, jak to zní.
Byl jsem tak nadšený z růstu svého syna, že jsem se zapomněl soustředit na sebe.
Když jsem viděl, jak je pořád lepší a lepší,
jak úžasné dělá pokroky,
zapomněl jsem na svoji povinnost.
Povinnost vyznavače bojových umění.
Otcové musí být tvrdí i na svoje syny.
To je to, co učím ostatní.
Tahle myšlenka patří ke všem bojovým uměním.
Stejně ale všichni nadšeně sledujeme, jak naše děti rostou.
Že je to nejsilnější karatista na světě?
Co je mi po tom?
Doppo Oroči.
Nikdy jsi nebyl upřímnější.
V Coloradu, hluboko pod zemí,
v tisíc metrů tlusté a nehybné vrstvě usazené soli,
našli pravěkého válečníka, který v ní byl uvězněný 190 milionů let.
A v týhle moderní době se ho podařilo bez problému oživit.
Jaký to podle tebe má všechno význam, Doppo?
Můžu dostat tužku a papír?
Ano, hned to bude.
Věc se má takhle.
Kvašák spal 190 milionů let.
Normální člověk je schopný bojovat
přibližně padesát let.
Takže nám vychází...
šance jedna ku 3 800 000.
Aha. Už to chápu.
Z matematického hlediska...
se jakákoliv šance menší než jedna ku 300 000 považuje za nulovou.
V takovém případě můžeme říct, že se to nikdy nestane.
Soudě podle tohohle čísla
se tu Kvašák neobjevil náhodou.
Máme se čím chlubit.
Musí v tom mít prsty nějaká vyšší síla.
Někdo tam nahoře nám říká,
že máme jedinečnou šanci zjistit,
kdo je nejsilnějším bojovníkem v dějinách Země.
Tak to je síla!
To se mi ještě nestalo.
Vůbec si ho nedokážu představit. Ani jeho matný obraz.
Kvašáku...
Jsi fakt třída.
Co jsi proboha zač?
Nedokážu ho pořádně odhadnout.
Přitom jsem se s ním viděl.
Pořád ho mám před očima.
Ty jeho neobyčejně dlouhé a silné ruce.
Ty nohy, kterého ho vymrští vpřed jako nějaké obrovské pružiny.
Ty bystré oči, ve kterých se zračí prehistorická energie.
Jeho kůže, pusa a ty přerostlé špičáky.
A to, jak bojuje.
Ale stejně...
si ho před sebou nedokážu představit.
Nejde mi to.
Recu?
Tady ty bojuješ s monstry?
Tušil jsem, že to tu budeš mít pěkně strohé.
Takže trénuješ?
Spíš mám pocit, že jsem dostal lekci.
Nemůžu se s tím netvorem měřit.
Co je ten Kvašák sakra zač?
To já nevím. Ani Kacumi.
Takže je záhadou i pro ty, kteří mu čelili.
Ani já, ani Kacumi jsme ho bohužel nedokázali přimět,
aby ze sebe vydal všechno.
Já už to fakt nevydržím, Recu.
Věřil bys tomu,
že brzo budu mít šanci porvat se s někým silnějším,
než si vůbec dovedu představit?
Pořád nevíme, co v něm doopravdy je.
Nemáme ponětí, co všechno ještě předvede!
A já se s tím týpkem utkám!
Vidím, že už jsi připravený.
Zítra zavoláme panu Tokugawovi.
Musím být pohotovější.
Nebudeme nikomu volat.
Jen co se zítra vzbudím, zajdu za Kvašákem osobně.
Baki...
Určitě by ti to neudělalo radost,
ale teď jsem v tobě
zahlédl tvého otce, Júdžiróa Hanmu.
Měl jsem pocit, že mluvím se samotným Zlobrem.
Ty tam, člověku vzpřímenej... Tebe jsem hledal.
Překlad titulků: Veronika Kursová