Hän nousi ylös. Ei olisi uskonut!
Johtaja, juokse!
Arvasin.
Suolakurkku, jo riittää hauskanpito.
Voit ottaa henkeni.
Älä tee sitä!
No, Suolakurkku?
Maistunko hyvältä?
Ei!
Pidän lupaukseni.
Tähän pisteeseen tultuani en odota lähteväni täältä hengissä.
Sinä voitit. Syö minut.
Älä syö vain käsiäni tai jalkojani.
Älä syö vain päätäni. Syö minut kokonaan.
Hän tosiaan antautuu syötäväksi.
Suo anteeksi, Suolakurkku. Emme elä dinosaurusten aikaa.
En voi pitää lupaustani.
Ne eivät ole luoteja. Anteeksi.
Doppo!
Johtaja! - Herra!
Käske heidän laskea aseet.
Älkää vain sanoko,
että aiotte häpäistä poikani.
Mitä?
Katsumilla ja Suolakurkulla on sanaton sopimus.
Te ette voi puuttua siihen.
Katsumi pitää lupauksensa.
Kaikkina aikoina kaikissa kansoissa ja kulttuureissa -
ihmisellä on ollut eräs tietty käyttäytymistapa.
Mittaamattoman luonnonvoiman tai uhkan kohdatessaan -
ihminen reagoi jäljittelemättömällä, inhimillisellä tavalla.
Rakkautta, päättäväisyyttä tai hellyyttä kokiessaan -
ihminen liittää kätensä yhteen.
Hän oli saanut sotasaaliin, mutta se oli ystävän antama.
Vaikka hän oli villi, hän oli ihminen.
Vaikka hän oli alkukantainen, mies oli ystävä.
Haaste, taistelu, voitto, syöminen.
Hyökkäys, vastahyökkäys.
Kamppailu, voitto, syöminen.
Jatkuvasti taistellessaan hän oli saanut aina ruokaa.
Saaliista ei ollut silloin puutetta.
Hän oli kohdannut hurjia vastustajia itseään pidättelemättä.
Hän oli saalistanut itseään suurempia ja vahvempia.
Hän oli ylpeä siitä.
Nyt vastassa oli uusi vihollinen, joka oli häntä pienempi.
Mies potki pienillä jaloillaan ja löi pienillä käsillään.
Heikko yksilö, jolla ei ollut pedon kynsiä, hampaita tai myrkkyä.
Silti hän oli hyökännyt uskomattomalla voimalla.
Tämän hampailla, tämän sarvella ja tämän painolla.
Jotkin asiat voi ymmärtää sanattomasti.
Tuo pieni uros oli kai tehnyt uhrauksen.
Tuntematta sanaa "uhraus" Suolakurkku ymmärsi sen merkityksen.
Tämä uros oli saanut vahvan aseen valtavilla ponnistuksilla.
Pienistä käsistään ja jaloistaan huolimatta.
Suolakurkku ymmärsi sen sanattomasti.
Mies oli tehnyt pienistä nyrkeistään pedon hampaat, sarvet ja kynnet.
Se oli arvokas saavutus.
Ja silti mies oli valmis uhraamaan sen.
Ponnistelu, uhraus, heikkous, vahvistuminen, kehittyminen, arvo.
Suolakurkku ymmärsi kaiken sanattomasti.
Hän vetäytyi ensi kertaa tyhjin vatsoin.
Suolakurkku tunsi kehossaan kummallista tyydytyksen tunnetta.
Mitä ihmettä?
Mikä hätänä?
Kaikki 50 000 ihmistä katosivat.
Shinshinkain jäsenet olivat täyttäneet stadionin.
He eivät olleet lähteneet, vaan jokainen oli polvillaan.
He eivät tahtoneet katsoa kaatunutta johtajaansa.
Kenenkään käskemättä jokainen polvistui.
He osoittivat kiintymyksensä laskemalla katseensa.
Baki tunsi katumusta.
En olisi uskonut, että menet ennen minua.
Hän oli sanonut kateuksissaan tylysti.
Leikkisä, hemmoteltu johtaja olikin osoittanut suurta jaloutta.
Isä oli ylpeä.
Ilman verisidettäkin he olivat isä ja poika.
Hänen mieleensä muistui, kun hän oli kertonut pojalleen Retsun häviöstä.
Sinä tässä et ymmärrä.
Sanon vielä.
Juuri sitä aliarviointi tarkoittaa!
Hän oli aistinut pojassaan jotain uutta.
Hän yrittää muuttua.
Uskomatonta.
Hitonmoinen muutos.
Missä Suolakurkku on?
Etkö kuule tuota ulvovaa ääntä maan syövereistä?
Vaikka Suolakurkku selvisi vammoitta, taistelu otti koville.
Kiinalaista teetä.
Oma sekoitukseni.
Hyvä tuoksu.
Hyvää.
Kiinalaisen teen lehtien annetaan hapettua.
Siitä syntyy täyteläinen aromi ja maku.
Oikein täyteläistä.
Japanilainen gyokuro-tee on hyvää mutta ei ihan minun makuuni.
Laitan sinulle joskus kupillisen oikein hyvää gyokuroa.
Bancha-, sencha- ja hojicha-teet eivät ole hapettuneita, mutta hyviä silti.
Tiedän, että on epäkohteliasta sanoa näin sinun menetettyä kätesi.
Kadehdin sinua.
Se kalvaa minua.
Sanon ujostelematta.
Jokainen kamppailumestari olisi kateellinen.
Se oli sellainen ottelu.
Myönnän sen.
On kuitenkin sanomatta selvää, etten saanut sitä yksin aikaan.
Sinä, merenvaltias Retsu, merenkeisari Kaku -
ja edeltäjämme Kiinassa, Okinawassa ja Japanissa,
jotka kehittivät lajejamme vuosituhanten mittaan.
Satojentuhansien, miljoonien edeltäjiemme henki ja lämpö.
Se jatkuu ikuisuuteen. Tunnen sen nyt.
Sain onnekseni olla yksi sen edustajista.
Ottelu oli Japanin ja Kiinan yhteistyötä.
Mutta et voittanut.
Hei.
- Kehtaatkin sanoa noin!
Se on asia, joka pitää sanoa.
Baki, voimani eivät riittäneet, mutta annoin kaikkeni.
Sitä et voi kieltää.
Enkä koe toista sen vertaista ottelua.
Voisitko jatkaa siitä, mihin jäin?
Voin varmasti.
Se oli kummallinen näky.
Mies vain käveli, mutta kadulla olevat ihmiset -
jähmettyivät aloilleen.
Vaikka mies vain käveli.
Kuvitellaan nuori impala kävelemässä savannilla.
Kun yhtäkkiä -
vastaan tulee nuori gepardi.
Se saavuttaa nopeuden 110 km/h neljässä sekunnissa.
Se on eliittien eliittiä.
Impalalla kävi huono tuuri.
Nuoren impalan tilanne on niin epätoivoinen,
että se jähmettyy vapisten aloilleen.
Tässä tapahtui juuri sama ilmiö.
Kukaan ei tiennyt miehen nimeä. Hän oli vain vieras ohikulkija.
Vaikka he eivät tienneet hänestä mitään,
kehon 60 biljoonaa solua reagoivat ihmisen ajattelematta.
Et ilmeisesti halua otella.
Haluaisin hetken seuraasi.
Mitä minä siis sanoin?
Niin. Siitä se kaikki alkoi.
Ellet olisi sanonut niin...
Siksi kukaan ei halua lähellesi.
En minä, ei Baki eikä isäsi.
...ainoa poikani Katsumi ei olisi muuttunut.
Antakaa sen viipyä suussa.
Kissakin voi muuttuja leijonaksi.
Hemmotelluksi tyhjäntoimittajaksi hän pärjäsi aika hyvin.
Mutta, Doppo Orochi,
teit ratkaisevan virheen.
Olet aivan oikeassa.
Tiedätkö sen itsekin?
Olen vihainen itselleni. Olin liian lepsu.
Sinä. - Niin? Kyllä.
Tuo 10-vuotista Port Elleniä. - Tulee heti.
Kuinka nautitte sen? Jäillä vai ilman?
Anna pullo ja kolpakko.
Mitä?
Juoko hän tosiaan 70-prosenttista viskiä kolpakosta?
Siis olit liian lepsu?
Aivan. Sokaistuin poikani kehityksestä.
Kun näin hänen ilmiömäisen edistyksensä,
unohdin velvollisuuteni.
Kamppailumestarin velvollisuuden.
Omalle pojallekaan ei pidä olla lepsu.
Vaikka opetan toisin, vaikka kaikissa lajeissa opetetaan toisin,
annamme itsemme herkistyä kasvutarinoista.
Maailman kovinta karatea. Mitä vielä!
Doppo Orochi.
Teitpä paljastuksen.
Syvällä Coloradon kilometrin paksuisessa suolakivikerroksessa -
muinaisaikojen soturi oli 190 miljoonaa vuotta jähmettyneenä.
Olento saatiin elvytettyä helposti nykyajassa.
Doppo, miten sinä tulkitset sen?
Saisinko kynän ja paperia?
Kyllä.
Se on näin.
Suolakurkku uinui 190 miljoonaa vuotta.
Aktiivinen kamppailu-ura voi kestää noin 50 vuotta.
Vastaus on yksi 3 800 000:sta.
Ymmärrän.
Matemaattisessa mielessä -
pienempi kuin yksi 300 000:sta on käytännössä nolla prosenttia.
Toisin sanoen sitä voisi sanoa mahdottomaksi.
Tämä luku ei ole sattumaa.
Tällä voi kehuskella. Jokin suuri on huomannut meidät.
Joku tuolla ylhäällä sanoo, että tämä on ainoa tilaisuutemme katsoa,
kuka on vahvin maapallon historiassa.
Uskomatonta. Tätä ei ole koskaan tapahtunut.
En pysty kuvittelemaan edes hänen varjoaan.
Suolakurkku.
Olet mahtava.
Mikä ihme sinä olet?
En saa sinusta kuvaa.
Näin hänet omin silmin. Näky syöpyi verkkokalvoilleni.
Ne uskomattoman pitkät, hurjat kädet.
Jalat, jotka ohjaavat liikettä kuin vankat jouset.
Ne kirkkaat silmät, joissa palaa liekki aikojen alusta.
Hänen ihonsa ja suunsa, ne raateluhampaat.
Miltä hän näyttää taistelussa.
Mutta en pysty kuvittelemaan häntä eteeni.
En vain pysty.
Retsu.
Hirviötehdas.
Aika pliisu, kuten odotin.
Harjoitteletko?
Tai olen saamassa opetusta.
En vedä vertoja sille pedolle.
Mikä Suolakurkku oikein on?
En tiedä, eikä tiedä Katsumikaan.
Edes hänen kanssaan taistelleet eivät tiedä.
Katsumi ja minä emme saaneet Suolakurkkua näyttämään täyttä potentiaaliaan.
En kestä tätä.
Voitko uskoa tätä?
Saan vastaani käsittämättömän vahvan tyypin!
Emme tiedä, kuinka vahva hän on.
Emme tiedä, mitä hän tekee.
Saan taistella sen tyypin kanssa!
Olet näemmä valmistautunut. Ilmoitetaan Tokugawalle huomenna.
Se on liian helppoa. Emme ilmoita hänelle.
Menen huomenna itse Suolakurkun luo.
Baki, et ehkä halua kuulla tätä.
Kun katsoin sinua nyt, näin isäsi Yujiro Hanman sinussa.
Kuin olisin puhunut itse Ogren kanssa.
Olen etsinyt sinua, pystyihminen.
Tekstitys: Suvi Niemelä