- Han reste sig. - Han ställde sig upp.
Jag trodde det var över.
Ordföranden, spring.
Jag visste det.
Pickle, jag har haft kul nog.
Ta mig. Ta mitt liv.
Du får inte!
Så, Pickle.
Smakar jag gott?
Nej!
Jag ska hålla mitt löfte.
Jag förväntar mig inte att gå härifrån levande.
Du har vunnit. Ät mig.
Inte bara mina armar.
Inte bara mina ben.
Inte bara mitt huvud.
Lämna inget.
Han tänker låta honom äta honom, på riktigt.
Förlåt mig, Pickle. Men det här är inte dinosauriernas era.
Jag kan inte hålla mitt löfte!
Det är inte kulor. Förlåt mig.
Doppo!
- Direktören! - Grundare Orochi!
Säg åt dem att sänka vapnen.
Ädla äldste, säg inte
att du tänker dra skam över min son?
Va?
Ett oskrivet löfte gavs från Katsumi till Pickle,
från man till man.
Det är inget du har nåt att säga till om.
Han ska hålla sitt löfte.
Oavsett tidsperiod,
ras,
kultur
och intelligens
finns det ett beteende, oavsett olikheter, mänskligheten utövar.
Naturkrafterna går bortom mänsklig förståelse.
När människor ställs inför hot bortom deras kontroll
visar de otrolig mänsklighet som inte lätt kan efterliknas.
När de stöter på kärlek, egensinne eller ömhet,
placerar människor av nån anledning handflatorna ihop.
Den skulle vara en krigstrofé, men den beviljades av en vän.
Även om han var vild, var han mänsklig.
Även om han var en primitiv man, var han hans vän.
Bli utmanad.
Kämpa.
Vinna.
Äta.
Bli attackerad.
Kämpa tillbaka.
Slåss.
Vinna.
Äta.
I den tiden av ständiga kamper fanns det ingen brist på mat,
ingen brist på dem han kunde ta ifrån.
Han kämpade mot de tyngsta tungviktarna.
Han behövde inte hålla igen.
Han tog från dem som var större och mäktigare.
Det gjorde honom stolt.
Och nu
mötte han en ny fiende,
en som var mindre än han.
Han sparkade med små fötter och slog med små händer.
Han är en vekling utan klor, huggtänder eller gift.
Men hans attacker var otroligt intensiva.
Dess huggtänder,
dess horn
och dess stampkraft...
Han var i klass med dem.
Vissa saker kan förstås utan språk.
Den här lilla hanen hade antagligen gjort en uppoffring.
Utan att förstå ordet "uppoffring" förstår han kärnan i uppoffring.
Den här hanen
fick ett kraftfullt vapen
i utbyte mot enorm ansträngning.
Även med små händer, även med små fötter...
Pickle insåg en sak, även utan språk.
Han förvandlade de små, mjuka sakerna till huggtänder, horn och klor.
Den bedriften var en oersättlig skatt.
Ändå uppoffrade han en så dyrbar skatt.
Ansträngning, uppoffring, bräcklighet, konsolidering, finslipning och skatt.
Han förstod, utan att kunna ett enda ord.
För första gången valde han att dra sig tillbaka med tom mage.
Pickles kropp hade fyllts av en mystisk känsla av tillfredsställelse.
Va?
- Va? - Va?
- Vad är det? - De...
De 50 000 människorna försvann.
De 55 000 Shinshinkai-medlemmarna hade fyllt arenan.
Inte en enda av dem hade gått.
Varenda en stod på knä på marken.
De stod inte ut med att se sin respekterade ledare ovanifrån.
Utan ett kommando
knäböjde de alla på eget initiativ.
Genom att sänka blicken visade de sin hängivenhet.
Baki var fylld av ånger.
Jag trodde aldrig att du skulle gå före mig.
Den oförskämda kommentaren slapp ut på grund av avundsjuka.
Den här lekfulla, bortskämda ledaren –
vem hade anat att han skulle blomstra med så anmärkningsvärd ädelhet?
Hans far var stolt.
Även om de inte hade blodsband var de som far och son.
Nu när han tänkte efter var det nog då,
när Doppo informerade honom om krigaren Kaiou Retsus nederlag...
Det är du som inte förstår.
Jag säger det igen: Det är precis vad underskattning betyder!
Han kände nåt från sin son som han aldrig hade märkt av tidigare.
Han försöker förändras.
Otroligt.
Vilken jäkla förändring.
Var är Pickle?
Hör du inte det, ylandet som mullrar från jordens djup?
Även om Pickle verkar oskadd,
var det en jäkla kamp för honom.
Det här är kinesiskt te.
Det är min egen blandning.
Det luktar gott.
Så gott.
Tebladen i kinesiskt te är fermenterade.
Därför är aromen och smaken så fyllig.
Ja, den är väldigt fyllig.
Japanskt gyokuro-te är gott, men det är inget för mig.
Jag ska göra en kopp utmärkt gyokuro- te åt dig nån gång.
Bancha-, sencha- och hojicha-te är inte heller fermenterade.
Men de är utsökta.
Katsumi,
jag förstår att det är obetänksamt att säga det här
nu när du har förlorat en arm...
Jag avundas dig.
Det är otroligt förargligt.
Jag tänker inte vara ödmjuk.
Alla som lever efter att slåss, efter kampsport, skulle vara avundsjuka.
Det var en sån fajt.
Det är sant.
Men,
det säger sig självt att jag inte åstadkom det här ensam.
Vi har förstås dig, Kaiou Retsu, och Kaiou Kaku...
...och våra föregångare i Kina,
Okinawa
och Japan, som,
i tusentals år,
aldrig slutade utvecklas.
Andedräkten och värmen från hundratusentals, miljontals,
av våra föregångare.
Det kommer att fortsätta i all evighet. Jag känner det nu.
Jag hade turen att representera allt det.
Den fajten var ett samarbete mellan Japan och Kina.
Ändå vann du inte.
Hej.
- Hej. - Hur vågar du säga så?
Det var
nåt som behövde sägas.
Baki.
Jag kanske saknade styrka, men jag gjorde mitt yttersta.
Det kan du inte förneka.
Jag kommer aldrig att ha en större fajt.
Tror du att du kan fortsätta där jag slutade?
Det ska jag.
Det var en mystisk syn.
Mannen gick bara längs vägen,
men människorna på gatan...
...stannade alla upp för ett ögonblick.
Men han gick bara längs vägen.
Låt oss säga att en ung impala går ensam över den afrikanska savannen,
när han tyvärr
stöter på en ung gepard.
Den kan sprinta från 0 till 110 km/tim på fyra sekunder.
Den är ett proffs bland proffs.
Vilken olycka den har stött på.
Situationen impalan befinner sig i är så desperat
att den kryper ihop och inte kan röra sig.
Det är precis samma sak som hände här.
Ingen visste vad han hette. Han var bara en främling som passerade.
Utan att veta nåt om honom
reagerade de 60 triljoner cellerna i deras kroppar innan deras sinnen kunde.
Det ser inte ut som om du vill slåss.
Jag hoppades att du skulle göra mig sällskap.
- Vad jag sa? - Ja.
När jag ser tillbaka... Det var det som utlöste det.
Utan dina ord...
Det är därför ingen vill vara i närheten av dig.
Inte jag, inte Baki, inte ens din far.
...skulle min enda son aldrig ha förändrats.
Tippa inte glaset förrän det har nått munnen.
Även en katt kan förvandlas till ett lejon.
Han gjorde rätt bra ifrån sig, för en odugling till snorunge.
Men Doppo Orochi...
...du har gjort ett avgörande misstag.
Du har helt rätt.
Så, du inser det själv?
Jag är äcklad av mig själv.
Jag var alldeles för eftergiven.
Du.
Ja?
- Port Ellen, tio år. - Givetvis, sir.
Hur vill du ha den? Med eller utan is?
Ge mig flaskan och en mugg.
Va?
Tänker han verkligen dricka whisky från en mugg,
whisky med en alkoholhalt på 70 volymprocent?
Var du för eftergiven? Hur då?
Det stämmer.
Jag var så bländad av min sons utveckling att jag glömde av mig.
När jag såg min son utvecklas i stormsteg, såg mitt barn göra fenomenala framsteg,
glömde jag min plikt,
en kampsportutövares plikt.
Man borde inte vara eftergiven, även om det handlar om sin son.
Även om det är vad jag lär ut,
även om det är vad alla kampsportsutövare förkunnar,
blir vi alla uppspelta vid sentimentala berättelser om utveckling.
Världens mäktigaste karate?
Vilket skämt.
Doppo Orochi.
Du har erkänt allt nu.
Djupt under Colorado,
i det orörliga saltstenslagret som är 1 000 m tjockt,
var en forntida krigare frusen i 190 miljoner år.
Sen återupplivades den saken i den moderna eran.
Doppo,
hur tolkar du det?
Ursäkta mig, ge mig penna och papper.
Ja.
Så här. Antalet år Pickle sov var 190 miljoner.
Och 50, ge eller ta några år, är antalet år vi aktivt kan fajtas.
Svaret...
...är 1 på 3 800 000.
Jag förstår.
Ur ett matematiskt perspektiv
anses allt under 1 på 300 000 vara noll procent.
Med andra ord kan man säga att det aldrig kommer att hända.
Den här siffran
är ingen slump.
- Det här är nåt att skryta om. - Nåt otroligt stort har observerat det.
Nån ovanför
säger att det här är den enda gången vi kan avgöra
vem som är mäktigast i jordens historia.
Otroligt.
Det har aldrig hänt förut.
Jag kan inte föreställa mig ens en vag bild eller skugga av honom.
Pickle...
Du är fantastisk.
Vad fasen är du?
Jag får inte fram en fullständig bild.
Jag har sett honom med egna ögon. Det är fastetsat i mitt sinne.
De där otroligt långa, grymma händerna.
Benen som robusta fjädrar som driver snabba rörelser.
De klara ögonen upplysta av urtidens lågor.
Hans hud.
Hans mun.
De överutvecklade hörntänderna.
Och hans utseende när han slåss.
Men ändå
kan jag inte se honom möta mig.
Jag kan inte föreställa mig det.
Retsu.
Din monsterfabrik.
Den är rätt enkel, precis som jag väntade mig.
Så du tränar?
Jag får snarare lära mig en läxa,
att jag är långt ifrån jämbördig med det där odjuret.
Vad fasen är Pickle?
Jag vet inte. Varken jag eller Katsumi vet.
Inte ens de som mötte honom vet.
Tyvärr kunde varken Katsumi eller jag
utlösa Pickles fulla potential.
Va?
Jag står knappt ut, Retsu.
Kan du fatta det?
Jag ska slåss mot en ofattbart kraftfull snubbe!
Vi har ingen aning om hur stark han är. Vi vet inte ens vad han kommer att göra.
Jag måste slåss mot den här snubben!
Jag ser att du har förberett dig.
Vi kontaktar Tokugawa imorgon.
Det är att ta det för lugnt.
Vi ska inte kontakta honom.
Tidigt imorgon ska jag gå till Pickle personligen.
Baki.
Det här kanske inte är nåt du vill höra,
men när jag tittade på dig nu,
såg jag din far Yujiro Hanma i dig.
Det kändes som om jag pratade med Besten själv.
Jag har letat efter dig, Homo erectus.
Undertexter: Josephine Roos Henriksson