Nouse.
Et ehkä ymmärrä kieltä, mutta ymmärrät minua.
Nyt käydään hommiin.
Hän ymmärsi täysin.
Hiukset nousivat pystyyn. Hän virnisti.
"Mukavaa. Tämä paikka on mukava."
Uros oli mielissään.
Täällä pysyessään hän sai kokea hienoja asioita.
Tänään hän oli saanut taas upean lelun.
Erilaisen kuin ne aiemmat.
Hän ei ollut nähnyt tällaista.
Hän ei ollut täällä ollessaan -
saanut vastaansa näin suoraa kontaktia.
Raivokkuus herätti hänessä nostalgisia muistoja.
Kuten arvelin.
Vaikka sait iskun suoraan naamaan,
se ei näytä vaikuttavan aivoihisi.
Sinulla taitaa olla vesipuhvelin rakenne ja sitkeys.
Vielä enemmän minua kiehtovat nuo raateluhampaasi.
Ne eivät liikahtaneetkaan iskustani.
Ne eivät ole tavalliset kulmahampaat vaan selvästi raatelua varten.
Suolakurkku.
Purraan kilpaa.
Purentavoimani on niin kova, että voin purra kookospähkinän palasiksi.
Sinun hampaasi läpäisivät dinosaurusten paksun nahkan.
Kummalla on paremmat?
Vaikka hän ei ymmärtänyt kieltä, hän ymmärsi kuin vauva äitiä.
Kuin toisiaan sanattomasti lähestyvät rakastavaiset -
nämä aikakausiensa edustajat tahtoivat kohdata toisensa.
Kohdata.
Tulla yhteen.
Tervehdys, mestari. Anteeksi, tämä tulee vähän äkkiä.
Niinkö?
Huomennako? Ottelu areenalla?
Se on kyllä -
typerä ja myöhään tuleva pyyntö.
Baki, minäpä kerron, missä olen ja mitä näen.
Ei voi olla totta!
Baki, sinä myöhästyit!
Mikä hätänä, Baki?
Jack!
Miten nöyryyttävää.
Mitä nyt?
Häpeällistä.
Jack!
Hänen kasvojaan syötiin!
Jack.
Hän todellakin hymyilee, vaikka kasvot on raadeltu.
Hänen kasvojaan syötiin, mutta hän ei luovuta!
Jack!
Oho. Kappas vain.
Kunnon isku Jackiltä.
Suolakurkun 200-kiloinen ruho lensi ilmaan.
Jack antoi kunnon iskun.
Tämä tuntuu -
erilaiselta. Olen iskenyt ja murskannut monia leukoja.
Suolakurkku on aivan erilainen.
Ihan kuin pelkkä leukakin painaisi 200 kiloa.
Panin kaikki lihakseni, luuni, hengitykseni -
ja täydet kykyni tuohon lyöntiin,
mutta Suolakurkun kallo ei värähtänytkään.
Hänen aivonsa eivät hievahtaneetkaan!
Jack.
Miksei isku tyrmännyt?
Olen katsonut ottelua alusta asti jo ennen kuin saavuit.
Suolakurkun kestokykyä ei pidä hämmästyä.
Tuo asento.
Muistat varmasti tuon hyökkäysasennon.
Kungfumestari Retsu kukistui siitä kertalaakista.
Jackin antama isku sai Suolakurkun vireeseen.
Voisi sanoa,
että Jack sytytti Suolakurkun täysiin voimiinsa vain kahdella iskulla.
Täältä pesee!
Onko hän yksin?
Oho, lensikö hän tuonne ylös?
Naama oli raadeltu.
Doping näytti toimivan täydellä teholla.
Suolakurkku oli lentänyt 20 metrin päähän mutta oli jo tokenemassa.
Sitä katsoessaan Baki ymmärsi myöhästyneensä.
Ymmärrys muuttui oivallukseksi ja oivallus tuskaksi.
Kuulehan, senpai.
Kerropa, senpai.
Onko nykyihminen kehittynyt?
Kerropa, senpai.
Tämä on...
Tämä ottelu on...
No, senpai, tunnetko sen?
Tunnetko ajatukseni?
Mille olen omistanut elämäni?
Hyvä ruoka ja juoma, naiset.
Raha, status, kunnia.
Olen hylännyt sen kaiken. Tarvitsen vain yhtä asiaa.
Minulle riittää yksi tavoite elämässä.
Olla vahva!
Treenaan vaikka inkontinenssiin asti.
Käytin aineita, joihin meinasin kuolla.
Halusin kasvaa valtavaksi.
Luita pidentämällä sain lisää pituutta kovalla tuskalla.
Kaikki biologinen toimintani tähtää voimaan.
Se on ollut ainoa tavoitteeni.
Olen nyt nykyajan edustaja.
No, senpai...
Tämä...
Ottelu...
Enkö sovikin tehtävään?
Jack vastaan Suolakurkku. Kehityksen ja muinaisuuden kohtaaminen.
Hän tuli kaukaa menneisyydestä liitukaudelta.
Suolakurkku ei ollut nähnytkään peiliä.
Silti hän ymmärsi nopeasti pitelevänsä palaa omasta kehostaan.
Se johtui kivusta.
Hän kuuli sen tuskasta huolimatta.
Maanalainen areena on eristetty melusta. Se on äänetön.
Täällä, missä ei kuulu ääntäkään, Suolakurkku yksin kuuli sen.
Ei ääntä vaan hiljaisuuden äänettömyyden.
"Ääni."
Hiljaisuus kuulosti erilaiselta oikeassa ja revityssä vasemmassa korvassa.
Viha.
Anteeksiantamatonta. Aivan anteeksiantamatonta.
Mies oli ottanut kappaleen hänestä.
No, senpai. Me nykyihmiset.
Hän ei saa sitä anteeksi!
Olemmeko kehittyneet vai taantuneet?
Mikä tuo ääni on?
Hän ei liikkunut.
Hän väisti viime hetkellä. Onko hänellä se taito?
Mistä tuo tomupilvi tuli?
Ja mistä se ääni tuli?
Näitkö? - Näin.
Ymmärrättekö, Tokugawa, mitä tämä tarkoittaa?
Se ääni. Hän väisti liikahtamatta.
Ja tämä tomu.
Mitä hemmettiä?
Nyt minä niittaan hänet!
Se ääni taas.
En osunut!
Hän ei liikkunut.
Tiedän, että kampitin jalat alta.
Mahdotonta.
Taidamme olla todistamassa...
Ja taas se ääni.
Suolakurkun oma erikoisuus liitukauden ajalta.
Mitä hemmettiä?
No nyt tajuan. Vai niin.
Hulvatonta.
Löin niin kovaa ja vauhdilla kuin pystyin.
Arvelin, ettei Suolakurkku ehtisi liikahtaakaan.
Pötyä.
Hän ehti liikahtaa -
ja väisti mahtavat iskuni helposti.
Hän käytti kymmenen metrin päässä olevaa seinää ponnahduslautana -
ja palasi paikalleen leuhkan näköisenä.
Enkä minä kyennyt edes näkemään sitä.
Kahdesti! Aivan hulvatonta.
Kuulin kerran erään tarinan.
Kuvitellaan, että ihminen ja kissa taistelevat häkissä.
Raatelukynnet ja -hampaat, refleksit.
Kissalla on aseita, joita ihmisellä ei ole.
Ennen kaikkea koordinaatiokyky ja nopeus,
joissa ihminen häviää kissalle täysin.
Ihminen ei siis pärjää ilman asetta,
vaikka on kymmeniä kertoja painavampi.
Tässä on kyse siitä.
Suolakurkku liikkui nopeudella,
jolle dinosauruksen refleksit eivät pärjänneet.
Siitä tässä on kyse. Siispä jos päihitän hänet,
päihittäisin myös dinosaurukset.
Jumala, pyydän ensi kertaa palvelusta.
Anna minun voittaa!
Se päättyi.
Hän julistaa voittaneensa.
Hänhän voittikin.
Ei voi olla totta.
Hyvä vastustaja on kuin ystävä.
Otellaan, ja toinen voittaa.
Sitten heidän on erottava, koska voittaja syö häviäjän.
Ei voi olla totta. Minuakin itkettää.
Ensin Retsu, sitten Katsumi Orochi -
ja nyt vielä Jack.
Ihailen heitä kaikkia.
Tokugawa hyvä, nyt ei ole sopiva hetki tunteilla.
Baki!
Kauan sitten hamassa menneisyydessä,
kun Suolakurkku oli nuori,
hän kohtasi ensi kertaa itseään pienemmän vihollisen.
Hän sai lopulta ärsyttävän otuksen hengiltä.
Suolakurkku nyhti litistämäänsä otusta -
ja söi sen.
Mesimaha hajosi hänen suussaan ja täytti sen lumoavalla makeudella.
Silloin se tapahtui. Sokki.
Äkillinen sokki levisi hänen suussaan.
Tunne oli kipua pahempi.
Kuin hänen suussaan olisi ollut tulivuori, josta suihkusi magmaa.
Vaikka hänen suunsa oli pieni,
sen sisällä oleva polte tuntui valtavalta.
Hän muisti loikkineensa.
Hän ei tiennyt, missä vaiheessa hän oli lamaantunut.
Hän painoi mieleensä, että jotkin otukset eivät kuole tappamallakaan.
Tämä mies oli selvästi sellainen.
Siinä tilassakin hänessä oli vielä voimia jäljellä.
Ne muistot ja tunteet myllersivät Suolakurkun mielessä.
Niin hän olisi sanonut, jos hän olisi osannut pukea sen sanoiksi.
Hän ei tietenkään tiennyt sanoja. Se oli vain ohikiitävä ajatus.
Hän istui syömättä.
Mitä? Jack on selvästi tajuton.
Vaikka Jack onkin peto, hän ei voisi panna enää vastaan.
Miksi Suolakurkku vetäytyi?
Mitä hän pelkäsi?
Mitähän?
Älä!
Vielä tajuttomanakin.
Jos Suolakurkku olisi vielä koskenut Jackiin,
tämän keskisormet olisivat puhkaisseet Suolakurkun korvat -
ja luultavasti katkaisseet ydinjatkeen.
Ottelu olisi voinut päättyä toisin.
Se oli tallentunut hänen solumuistiinsa.
Tajuttomanakin -
Jack pystyi heittämään maailman kovimman "fuck youn".
Tekstitys: Suvi Niemelä