HANMA BAKI
Kelj fel!
A nyelvünket talán nem érted, de engem értesz, igaz?
Most megtesszük.
Értette. Tisztán és világosan.
Félelem költözött szívébe.
De mosolygott is.
„Ez csodás. Ez a hely csodás!”
A hím nagyon örült.
Csak itt állt,
és csodás dolgokban volt része.
És ma megint egy elképesztően fantasztikus játékszer érkezett.
Más, mint az. És más, mint a másik.
Még sosem látott ilyet.
Az ittléte során soha...
nem tapasztalt ilyen közvetlen támadást.
Ez a fajta vadság nosztalgikus emlékeket idézett fel benne.
Sejtettem.
Állon ütöttelek,
mégsem volt látható hatással az agyadra.
Fogadok, azért, mert a testfelépítésed és szívósságod felér egy vízibivalyéval.
De ami ennél is érdekesebb,
azok a szemfogaid.
Szemernyit sem mozdultak az ütésem hatására.
Túl nagyok ahhoz, hogy „tépőfogak” legyenek.
Ezek agyarak. Egyértelműen fegyverek.
Pickle!
Legyen ez egy harapóküzdelem!
A harapásom annyit fejlődött, hogy apró darabokra tépek egy kókuszdiót.
Te az agyaraiddal átharaptad a dinoszauruszok páncélzatát.
Melyikünk a jobb?
Bár nem értette a nyelvet,
átérezte, akár egy csecsemő az anyja szívét.
Mint két szerető, akik szótlanul közelednek egymáshoz,
a két különböző korszakot képviselő fegyverük egymásnak készült feszülni.
Össze akartak csapni. Találkozni akartak.
Egyesülni akartak.
Veled akarok lenni.
Üdvözlöm, vén bölcs!
Elnézést, hogy csak most szólok.
Nahát! Valóban?
Holnap?
Harc az arénában?
Ez mindenképp...
egy ostoba és megkésett kérés.
- Mi? - Hogyan?
Meséljem el, hogy hol vagyok, és éppen mit látok, Baki?
Ugye csak viccel?
Elkéstél, Baki!
Mi a baj, Baki?
Jack!
Milyen megalázó!
Mi történt?
Milyen gyalázatos!
Jack!
Megette az arcát!
Jack...
Mosolyog. Egyértelműen mosolyog!
Annak ellenére, hogy letépték az arcát!
Megették az arcát,
és ő mégsem adja fel!
Jack!
Hűha! Micsoda látvány!
Jack igazán nagyot ütött.
Még Pickle hatalmas, 200 kilós teste is a levegőbe repült.
Jack hatalmasat ütött.
Ez az érzés...
Teljesen más!
Sok mindenkit állon vágtam már. Sok állkapcsot összetörtem.
De Pickle teljesen más!
Olyan, mintha csak az állkapcsa is 200 kilós lenne!
Vagyis bevetettem minden izmomat, csontomat, légzéstechnikámat,
minden tudásomat, és a legjobb ütésemet produkáltam,
de Pickle koponyája még csak meg sem rezzent.
Pickle agya jottányit sem mozdult.
Jack!
Miért nem ájult ki az ütéstől?
Már azelőtt elkezdtem figyelni a harcot, hogy megérkezett volna.
Nem most kell csodálkoznunk Pickle keménységén.
Mi?
Jaj, ez a harci beállás!
Természetesen emlékszel.
Ezzel a harci beállással
azonnal legyőzte a kínai kungfu mestert, Retsu urat.
A Jacktől kapott ütés csak feltüzelte őt.
Úgy is felfoghatjuk a dolgot,
hogy Jack mindössze két ütéssel kihozta a maximumot Pickle-ből.
Most lássuk!
Egyedül van?
Hűha! Feldobta egészen odáig?
Letépte az arcát.
A dopping maximális kifejtette a hatását.
Bár 15-20 métert repült,
Pickle már felállt.
Ezt látva
Baki rájött, hogy elkésett.
Ez az információ felismeréssé vált.
A felismerés fájdalommá változott.
Mondd, nemes ős...
Miért nem felesz?
Mondd csak, mi, modern emberek, fejlődtünk?
Válaszolj, nagyra becsült ős!
Ez...
Ez a harc...
Érzed már, nemes ős?
Érzed, mire gondolok?
Hogy minek áldoztam az életemet?
Jó ételek, finom italok, nők,
pénz, hatalom, dicsőség...
Minderről lemondtam.
Csak egyvalamire van szükségem.
Nekem megfelel egy olyan élet, aminek egyetlen célja van.
Az, hogy erős legyek.
Sosem hagytam abba a gyakorlást, még az inkontinencia sem volt akadály.
Annyi gyógyszert vettem be, hogy majdnem belehaltam.
Nagyra akartam nőni.
Csonthosszabbítással
magas lettem, bár szörnyű kínok árán.
Minden biológiai aktivitásom az erő megszerzésére irányul.
Mert csak ez a célom.
Most pedig a modern kort képviselem.
Szóval, nagyra becsült ős...
Ez...
A küzdelem...
Szerinted nem vagyok rá alkalmas?
A Jack kontra Pickle az ultramodern és az ősi küzdelme.
Pickle nagyon rég élt, a krétakorból származott.
Vademberként Pickle sosem látott tükröt,
mégis gyorsan megértette, hogy egy testrészét tartja a kezében.
A fájdalomnak köszönhetően.
Az erős fájdalom ellenére is hallotta.
Ez egy földalatti aréna.
El van zárva a felszíni zajoktól. Hangszigetelt.
Ezen a helyen, ahol egyetlen hang sem hallható, egyedül Pickle hallotta.
Nem egy hangot, hanem a hangtalan csendet.
„Hang.”
A csendet a jobb fülében. A csendet a hiányzó bal fülében.
Mindkét fülben más volt a csend.
Gyűlölet.
Megbocsáthatatlan. Teljességgel megbocsáthatatlan.
Ez az ember, aki ellopta egy részemet...
Árulj el valamit, tisztelt ősöm! Mi, a modern emberek...
Nem bocsáthat meg!
Fejlődtünk?
Vagy visszaestünk?
Mi? Mi ez a hang?
Nem mozdult.
Mégis kikerülte.
Ezt a képességet fejlesztette ki?
Ez a porfelhő...
Miért ilyen nagy?
Ez a hang! Honnan jött ez a hang?
Láttad ezt?
Tokugawa úr, tudja, mit jelent ez?
Az a hang.
Egyetlen centit sem mozdult, mégis kivédte.
Mennyi por!
Mi a fene folyik itt?
Helyben vagyok. Most biztosan elkapom...
Már megint az a hang!
Mellément!
Nahát!
Meg sem mozdult!
Tudom, hogy mindkét lábát kirúgtam volna alóla!
Ez lehetetlen!
Úgy tűnik, hogy az, amit látunk...
És megint az a hang!
Ez az a harci taktika, amit Pickle még a krétakorban alkalmazott!
Mi? Ez meg mi a fene volt?
Most már értem. Erről van szó.
Ez oltári vicces!
Az ütéseim a lehető legerősebbek és leggyorsabbak voltak.
Azt hittem, Pickle nem tud elég gyorsan reagálni és félrehúzódni.
Ne légy ostoba!
Nem csak egy centit mozdult,
hanem gond nélkül kivédte az erőteljes ütéseimet.
Ráadásul a tízméternyire lévő falakról rugaszkodott el,
öntelten visszatérve a kiindulási pontra.
És nem is láttam, hogy mi történt!
Kétszer!
Szörnyen vicces!
Egyszer hallottam egy történetet.
Egy ember egy macskával harcolt egy ketrecben.
Egy macskának sok olyan fegyvere van, ami az embernek nincs,
például a karmok, az erős tépőfogak, a reflexek.
De a mozgáskoordinációjuk és a sebességük is olyasmi,
amiben az ember alulmarad.
Így az ember fegyver nélkül vesztésre ítéltetett.
Még úgy is, hogy az ember több tucatszor nehezebb nála.
Itt is ez történt.
Pickle olyan sebességgel mozgott,
amilyet a dinoszauruszok reflexei nem értek utol.
Szóval ez a helyzet!
Ha megharcolok vele,
az olyan, mintha legyőzném a dinoszauruszokat.
Istenem, most először szívességet kérek tőled.
Kérlek! Hadd győzzek...
Vége.
Ez a győzelmi tánca.
Mert győzött.
Ez ugye vicc?
A méltó ellenfél egyben jó barát is.
Találkoznak, küzdenek, valaki győz.
És amint vége, elválnak.
Mert a győztes megeszi a vesztest.
Ez valami vicc?
Én is sírni tudnék.
Előbb Sea King Retsu,
aztán Katsumi Orochi,
most pedig Jack.
Mindannyiukra csodálattal tekintek.
Tokugawa, most nem szabad érzelgősnek lennie.
Baki!
Igen?
Réges-régen, még az idők kezdetén,
amikor Pickle még ifjú volt,
egyszer megtámadta őt egy nála kisebb ellenség.
Idővel sikerült megölnie a meglehetősen bosszantó lényt.
Pickle szétszedte a kilapított lényt,
és megette.
A mézzel teli zacskója szétolvadt a szájában,
és a száját elöntötte az édes íz.
Aztán érezte.
A sokkot.
Hirtelen elárasztotta a száját.
Ez az érzés sokkal rosszabb volt, mint a fájdalom.
Mintha a szája hirtelen vulkán lett volna,
amiből ömlik a láva.
Bár a szája kicsi volt,
a benne égő hőség sokkal nagyobbá tette.
Biztos, hogy körbeugrált.
Végül már nem bírt mozogni. Nem tudja, mikor történt.
Belevésődött az emlékezetébe,
hogy nem minden hal meg, amikor megölik.
Ez az ember is ilyen lény volt.
Biztos volt benne, hogy ebben az állapotban is maradt benne valami.
Pickle-ben ezek az emlékek és érzések kavarogtak.
Ha szavakba öntötte volna őket,
akkor így hangzott volna.
Persze erre nem voltak szavak.
De voltak rá spontán gondolatok.
Leült anélkül, hogy megette volna.
Mi? Nyilvánvaló, hogy eszméletlen.
Jack valóban vad,
de most úgysem tudna védekezni.
Miért vonult vissza Pickle?
Mitől félt?
Mi lehet az oka?
Ne!
Még eszméletlen állapotában is...
Ha Pickle nem áll meg, és hozzáér Jackhez,
a középső ujjai valószínűleg átszúrták volna Pickle fülét,
és átvágják a nyúltagyat.
Ha ez történt volna, az eredmény teljesen más lenne.
Egy sejtmemória volt, amit mélyen elültetett magába.
Ha nincs is eszméleténél,
Jack képes a világ legerősebb „baszd meg”-jét produkálni.
A feliratot fordította: Péter Orsolya