Ridică-te!
Poate că nu înțelegi limbajul, dar mă înțelegi, nu?
O facem.
A înțeles perfect.
I s-a ridicat părul în cap.
A început să rânjească.
„Drăguț. Locul ăsta e drăguț.”
Masculul era încântat.
Așteptând aici,
se întâmplau lucruri minunate.
Și azi, sosise o jucărie absolut fantastică.
Diferit de acela. Și diferit de celălalt.
Nu mai văzuse așa ceva.
De când venise aici...
nu mai avusese parte de un contact atât de direct.
Genul de ferocitate care i-a trezit amintiri nostalgice.
Așa cum m-am gândit.
Deși ai încasat o lovitură direct în față,
nimic nu sugerează că ți-ar fi fost afectat creierul.
Pun pariu că e din cauza constituției și rezistenței, ca ale bivolului indian.
Dar cel mai mult mă interesează
caninii tăi.
Deși ai încasat pumnul meu, ei nu s-au clintit.
Sunt prea mari ca să fie numiți „zimți”.
Sunt colți. E clar că sunt arme.
Pickle.
Hai să ne mușcăm!
Am o mușcătură atât de puternică, încât pot face praf o nucă de cocos.
Colții tăi au străpuns armura dinozaurilor din epoca ta.
Care sunt mai buni?
Deși nu înțelegea limbajul,
a înțeles așa cum copilul înțelege inima mamei.
Ca doi iubiți care se apropie fără să schimbe niciun cuvânt,
armele care reprezentau cele două epoci voiau să se înfrunte!
Să se ciocnească.
Să se întâlnească.
Să se alăture.
Vreau să fiu cu tine.
Salut, Nobile Vârstnic!
Scuze că te anunț din scurt.
Serios?
Mâine?
O luptă în arenă?
E...
o cerere nesăbuită și târzie.
Baki, ce-ar fi să îți spun unde sunt acum și ce văd?
Glumești!
Baki, e prea târziu!
Ce e, Baki?
Jack!
Ce umilitor!
Ce se petrece?
Ce rușinos!
Jack!
I-a fost mâncată fața!
Jack...
Zâmbește. Chiar zâmbește!
Deși i-a fost sfâșiată fața!
Deși i-a fost mâncată fața,
nu a renunțat deloc!
Jack!
Ia te uită!
Ce pumn de la Jack!
L-a făcut să zboare pe uriașul de Pickle, deși are 200 de kilograme!
Ce pumn puternic!
Senzația asta...
E diferită.
În trecut, am lovit multe fălci.
Am zdrobit multe fălci.
Dar a lui Pickle e complet diferită!
Parcă falca în sine cântărește 200 de kilograme.
Cu alte cuvinte, chiar dacă mi-am folosit toți mușchii, oasele, respirația
și toate capacitățile la maximum ca să dau cel mai puternic pumn,
craniul lui Pickle nici măcar nu s-a cutremurat.
Creierul lui Pickle nu s-a mișcat deloc!
Jack...
De ce nu l-a doborât lovitura aia?
Mă uit la lupta asta de dinainte să vii.
Nu e momentul să fii uimit de soliditatea lui Pickle.
Poziția aia...
Cu siguranță îți amintești.
Asta e poziția de luptă
care l-a distrus pe maestrul chinez de kung-fu, dl Retsu.
Pumnul cu care l-a lovit domnul Jack acum o clipă l-a stârnit.
Cu alte cuvinte,
domnul Jack l-a făcut pe Pickle să adopte poziția după doar două lovituri.
Uite-l că vine!
E singur?
A fost aruncat acolo?
Fața îi fusese sfâșiată.
Era clar că dopajul avea efectul maxim.
Deși fusese aruncat în aer 15... Nu, 20 de metri,
Pickle deja începuse să se ridice.
Privind lupta,
Baki a înțeles că era prea târziu.
Înțelegerea s-a transformat în realizare.
Realizarea s-a transformat în durere.
Spune, șefu'...
Ce-ar fi să răspunzi, șefu'?
Noi, oamenii moderni, am evoluat?
Spune, șefu'!
E...
Lupta asta e...
Simți, șefu?
Simți la ce mă gândesc?
Pentru ce am trăit până acum?
Mâncare bună, băutură bună, femei,
bani, statut, glorie...
Am abandonat toate lucrurile astea.
Am nevoie de un singur lucru.
Mă mulțumesc cu o viață trăită pentru un singur lucru.
Să fiu puternic!
N-am încetat niciodată să exersez, până nu m-am mai putut stăpâni.
Am luat pastile până era să mor.
Am vrut să mă fac mare.
Folosind alungirea oaselor,
am obținut înălțime în schimbul durerii insuportabile.
Toată activitatea mea biologică a fost cu scopul de a obține forță.
Pentru un singur lucru m-am străduit.
Iar acum reprezint epoca modernă.
Deci, șefu'...
Lupta...
Asta...
Nu crezi că sunt potrivit pentru asta?
Jack împotriva lui Pickle era o luptă între cel mai modern și cel mai vechi.
El provenea dintr-o epocă îndepărtată, din perioada cretacică.
Deși omul primitiv nu văzuse niciodată o oglindă,
a înțeles repede că, în mână, era o parte a corpului său.
Din cauza durerii.
Deși îl durea îngrozitor, a auzit-o.
Era o arenă subterană.
Ferită de zgomotele de la suprafață. Fără sunete.
În locul unde nu se auzea niciun sunet, doar Pickle a auzit-o.
Nu un sunet, ci lipsa de sunet a tăcerii.
„Sunet”.
Liniștea din urechea dreaptă. Liniștea din urechea stângă lipsă.
Tăcerea din fiecare ureche era diferită.
Ură.
De neiertat.
Pur și simplu de neiertat.
Omul ăsta a furat o parte din mine...
Spune, șefu! Noi, oamenii moderni...
Nu poate fi iertat!
Ne-am îmbunătățit?
Sau ne-am deteriorat?
Ce s-a auzit?
Nu s-a clintit.
S-a ferit în ultima secundă.
A dezvoltat abilitatea asta?
Norul ăsta de praf...
De ce e atât de mult praf?
Sunetul ăla... De unde provine?
Ai văzut?
Dle Tokugawa, înțelegi ce înseamnă asta?
Sunetul ăla.
S-a ferit fără să se clintească.
Tot praful ăsta.
Ce naiba se întâmplă?
Sunt aproape! Sigur îl voi nimeri...
Iarăși sunetul ăla.
Am ratat!
Nu s-a mișcat.
Știu că i-am măturat picioarele de sub el!
E imposibil!
Se pare că vedem...
Și iar s-a auzit sunetul ăla.
Asta e mișcarea lui Pickle din acea epocă, o mișcare din perioada cretacică!
Ce naiba e asta?
M-am prins. Deci așa stă treaba.
E nemaipomenit de haios.
L-am lovit cât se poate de puternic și de repede.
M-am gândit că nu va putea reacționa destul de repede și nu se va putea mișca.
Nu fi prost!
Nu doar că s-a mișcat,
dar s-a ferit de loviturile mele puternice fără prea mare efort.
În plus, s-a folosit de zidul de la zece metri în spate ca de un arc
și s-a întors în același loc, mulțumit de sine.
Și nici n-am reușit să văd asta,
de două ori!
Nemaipomenit de haios.
Am auzit odată o poveste.
Să zicem că un om și o pisică ar trebui să se lupte într-o cușcă.
Pisica are multe arme care le lipsesc oamenilor:
gheare, colți, reflexe.
Dar, cel mai important, la nivel de coordonare motorie și viteză,
pisica îi depășește cu mult pe oameni.
Deci, fără o armă, oamenii nu pot echilibra balanța.
Chiar dacă omul e de zeci de ori mai greu decât pisica.
Despre asta e vorba!
Adică Pickle s-a mișcat cu o viteză
căreia reflexele dinozaurilor nu i-au putut face față.
Asta e!
Deci, luptându-mă cu el,
e de parcă i-aș putea învinge pe acei dinozauri!
Doamne, pentru prima dată, Te rog ceva.
Te rog, ajută-mă să câștig...
S-a terminat.
Își proclamă victoria.
Pentru că a câștigat.
Nu se poate.
Un adversar demn e un prieten bun.
Se întâlnesc, se luptă, unul învinge.
După ce se termină, trebuie să se despartă.
Căci învingătorul îl mănâncă pe cel care a pierdut.
Nu se poate.
Mie îmi vine să plâng.
Mai întâi, Kaiou Retsu,
apoi Katsumi Orochi,
acum Jack.
Sunt bărbați pe care îi admir.
Domnule Tokugawa, nu e momentul să te răsfeți cu sentimentalisme.
Baki!
Cu mult, mult timp în urmă,
când Pickle era încă adolescent,
a fost atacat de un dușman mai mic decât el pentru prima dată.
În cele din urmă, a ucis creatura enervantă.
Pickle a dezmembrat ființa zdrobită
și a mâncat-o.
Sacul de miere a explodat,
umplându-i gura cu o dulceață aparte.
Apoi s-a întâmplat.
Un șoc.
Un șoc subit care i s-a răspândit în gură.
Acea senzație era mult mai rea decât durerea.
De parcă gura lui era un vulcan
care scuipa magmă.
Deși gura îi era mică,
căldura dogoritoare dinăuntrul ei era nemaipomenită.
A fugit de nebun toată ziua.
Nu și-a dat seama când, dar nu mai putea mișca.
Așa că și-a întipărit în minte
că unii adversari nu mor nici după ce sunt omorâți.
Omul acela se număra printre ei.
Deși era în acea stare, Pickle era sigur că mai avea un as în mânecă.
Aceste amintiri și senzații îl agitau pe Pickle.
Dacă ar fi fost spuse prin viu grai, așa ar fi sunat.
Firește, nu erau cuvinte.
Firește, erau un gând de moment.
S-a așezat fără să-l mănânce.
E evident că e inconștient.
Chiar dacă Jack e o fiară,
nu poate riposta în starea asta.
De ce s-a retras Pickle?
De ce se temea?
Oare ce-o fi?
Nu!
Până și inconștient...
Dacă Pickle ar fi continuat și l-ar fi atins pe Jack,
degetele lui mijlocii i-ar fi străpuns ambele urechi
și cel mai probabil i-ar fi tăiat bulbul rahidian.
Dacă s-ar fi întâmplat asta, rezultatul ar fi fost altul.
Era memoria celulară pe care singur și-o pregătise.
Deși inconștient,
Jack tot putea să te trimită naibii ca nimeni altul.
Subtitrarea: Carla Mona Gîlcă