БАКІ ХАНМА
Вставай.
Ти можеш не розуміти мови, але розумієш мене, чи не так?
Зробімо це.
Він усе чудово зрозумів.
Волосся стало дибки.
Він широко усміхнувся.
«Чудово. Це місце дивовижне».
Самець був у захваті.
Варто зачекати тут,
і відбуваються дивовижні речі.
І от сьогодні знову з'явилася неймовірно фантастична іграшка.
Відрізняється від цього. І від цього теж.
Такого він ще не бачив.
За той час, що він тут,
він уперше зіткнувся з таким прямим контактом.
Саме ця лютість викликала ностальгічні спогади.
Як я і думав.
Навіть коли б'єш прямо в обличчя,
немає і натяку, що удар вплинув на твій мозок.
Упевнений, це тому, що твої статура й міцність як у водяного буйвола.
Але найбільше мене цікавлять
ці твої ікла.
Навіть від мого удару вони не зрушилися.
Вони занадто великі, щоб бути «різцями для ниток».
Ці ікла — справжня зброя.
Пікуле...
Позмагаймося зубами.
Сила мого укусу настільки розвинулася, що я можу розкусити кокос на шматочки.
А твої ікла прогризали броню динозаврів у твою епоху.
Хто ж із нас кращий?
Навіть не розуміючи слів,
він зрозумів усе, як немовля розуміє серце матері.
Як двоє коханців, які наближаються одне до одного без слів,
бійці, які представляли кожен свою епоху, прагнули зіткнення!
Вони прагнули зустрітися, зіткнутися,
з'єднатися.
«Я хочу бути з тобою».
Вітаю, Старійшино.
Вибачте за цей раптовий дзвінок.
Га? Справді?
Завтра?
Бій на арені?
Звичайно, це дещо...
дурне і запізніле прохання.
-Що? -Га?
Бакі, думаю, варто сказати тобі, де я зараз і що саме бачу.
Не може бути!
Бакі, ти дуже сильно запізнився!
Що там, Бакі?
Джеку!
Як принизливо.
Що сталося?
Як ганебно.
Джеку!
Його обличчя з'їли!
Джеку...
Він усміхається. Він реально усміхається!
Навіть з відірваним обличчям!
Хоча його обличчя з'їли,
він не збирається здаватися!
Джеку!
Отакої! Ви тільки погляньте!
Оце так аперкот від Джека!
Навіть величезне 200-кілограмове тіло Пікуля полетіло в повітря.
Який сильний у Джека удар!
Це відчуття...
відрізняється.
У минулому я не раз бив у щелепу.
Я зламав багато щелеп.
Але Пікуль зовсім інший!
Таке враження, що його щелепа важить 200 кілограмів.
Іншими словами, хоч я й задіяв усі свої м'язи, кістки, дихання,
усі свої здібності вклав у цей свій найкращий удар,
а не зміг Пікулю навіть легкого струсу завдати.
Мозок Пікуля ні на йоту не струсонувся!
Джеку...
Чому той удар не вирубив його?
Ой!
Я спостерігав за боєм ще до вашого приїзду.
Зараз не час дивуватися міцності Пікуля.
Га?
О, ця поза...
Звичайно, ви пам'ятаєте.
Саме з цієї бойової стійки
він миттю здолав китайського майстра кунгфу, пана Рецу.
Удар, якого пан Джек завдав йому хвилину тому, розпалив його.
Якщо поглянути на ситуацію з іншого боку,
то пану Джеку вдалося розпалити Пікуля до максимуму лише за два удари.
Починається!
Він один?
Овва! Пікуль відлетів геть туди, нагору?
Його обличчя відірване.
Було очевидно, що допінг має максимальний ефект.
Хоча він відлетів на 15, ні, на 20 метрів,
Пікуль уже почав вставати.
Дивлячись на це,
Бакі зрозумів, що запізнився.
Розуміння перетворилося на усвідомлення,
а усвідомлення перетворилося на біль.
Скажи-но...
Чого ти мені не кажеш?
Ми, сучасні люди, еволюціонували?
Га? Відповідай!
Та це ж...
Цей бій...
То як, ти це відчуваєш?
Відчуваєш, про що я думаю?
Заради чого я жив усе своє життя?
Вишукана їжа, дорогі напої, жінки,
гроші, статус, слава...
Я відкинув усе це.
Мені було потрібне лише одне.
Я задоволений життям, прожитим лише заради одного.
Бути сильним!
Я ніколи не кидав тренування, навіть коли сильно хворів.
Я приймав медикаменти, доки ледь не помер.
Я хотів вирости великим.
Завдяки подовженню кісток
я отримав високий зріст в обмін на сильний біль.
Уся моя біологічна активність направлена на здобуття сили.
Заради того єдиного, до чого я прагну.
І тепер я представляю сучасну епоху.
Тож, дикуне...
Цей...
Бій...
Тобі не здається, що я підходжу на цю роль?
Джек проти Пікуля — це бій між найсучаснішим і найдавнішим.
Він прийшов з прадавніх часів крейдяного періоду.
Хоча первісні люди ніколи не бачили дзеркала,
Пікуль швидко зрозумів, що те, що в його руці, — це частина його тіла.
Зрозумів завдяки болю.
Навіть попри сильний біль він це почув.
Це підземна арена.
Вона відгороджена від шумів поверхні.
Тут тихо.
У цьому місці, де не чутно жодного звуку, Пікуль був єдиним, хто міг чути це.
Не звук, а беззвучність тиші.
«Звук».
Тиша в його правому вусі. Тиша в його відсутньому лівому вусі.
Тиша в різних вухах була різною.
Ненависть.
Непростимість.
Це абсолютно непростимо.
Ця людина вкрала частину мене...
Так, дикуне. Ми, сучасні люди...
Його не можна пробачити!
Ми стали кращими?
Чи ми стали гіршими?
Га? Що це за звук?
Він на тому ж місці.
Він ухилився в останню мить.
Цей хлопець уже розвинув цю навичку?
Ця хмара пилу...
Чому його так багато?
Цей звук, звідки він лунає?
Ти це бачив?
Бачив.
Пане Токуґаво, ви розумієте, що це означає?
Цей звук.
Ухилився, не поворухнувшись ні на йоту.
Увесь цей пил.
Що тут в біса відбувається?
Я близько! Я точно його дістану...
Знову цей звук.
Я промахнувся!
Ой-ой-ой!
Він не ворухнувся.
Я ж знаю, що підбив обидві його ноги!
Це неможливо!
Здається, те, що ми бачимо...
І знову був той звук.
Це прийом Пікуля з тієї епохи, прийом з крейдяного періоду!
Що? Га? Що це в біса таке?
Тепер я зрозумів. То ось що це таке.
Надзвичайно смішно.
Мої удари були найсильнішими й найшвидшими.
Я подумав, що Пікуль не міг відреагувати достатньо швидко, не встиг і ворухнутися.
Не будь дурнем!
Він не просто поворухнувся,
він ухилявся від могутніх ударів, що я завдавав, з достатнім запасом сил.
Ба більше, він використав огорожу за 10 м позаду себе, як пружинний місток,
і повернувся в те ж місце, де стояв, з невинним обличчям.
А я навіть не помітив цього маневру,
двічі!
Надзвичайно смішно.
Якось я чув таку історію.
Про людину й кота, яким довелося битися в клітці.
У кота є кігті, ікла, рефлекси
й інша зброя, якої бракує людям.
Перш за все, це координація рухів
і швидкість.
У цих двох аспектах люди значно поступаються котам,
тож без зброї цю різницю неможливо врівноважити.
Навіть якщо людина важить у десятки разів більше за кота.
Ось у чому причина!
Значить, Пікуль рухався з такою швидкістю,
з якою рефлекси динозаврів не могли зрівнятися.
Саме так і було!
Отже, битися з цим хлопцем —
те саме, що бути спроможним перемогти динозаврів!
Боже, я вперше прошу про послугу.
Благаю, дай мені перемогти.
Бій завершено.
Він проголошує перемогу.
Бо він таки переміг.
Ти це серйозно?
Гідний суперник — хороший друг.
Бій визначає переможця.
Щойно він скінчиться, їм доведеться попрощатися.
Бо переможець з'їдає переможеного.
Ти що, знущаєшся?
Це я тут хочу плакати.
Спершу морський король Рецу,
потім Кацумі Орочі,
а тепер ще й Джек.
Усі вони чоловіки, якими я захоплююся.
Пане Токуґаво, зараз не час поринати в сентиментальність.
Бакі!
Га?
-Га? -Що?
Давно, навіть дуже-дуже давно,
коли Пікуль був ще малим,
на нього вперше напав ворог, що був меншим за нього.
Зрештою, він убив ту досить набридливу істоту.
Пікуль розібрав розчавлену істоту
і з'їв її.
Він розжував мішечок нектару,
і рот наповнила чарівна солодкість.
А потім сталося це.
Шок.
Несподіваний шок охопив його рот.
Це відчуття було набагато гіршим за біль.
Наче його рот раптом став вулканом,
що вивергає магму.
Хоча його рот був маленьким,
жар, що палав у ньому, був набагато більшим за розміром.
Він відчував, що стрибав навколо.
Незчувся, як втратив здатність рухатися.
Зате закарбував у пам'яті,
що деякі небезпечні навіть після смерті.
І цей чоловік був одним з таких.
Він був певен, що в цій людині навіть у такому стані щось залишилося.
Саме такі спогади й почуття схвилювали Пікуля.
Якщо виражати їх словами,
вони були б саме такими.
Звісно, то були не слова.
То було звичайне миттєве відчуття.
Він сів, не ївши його.
Ну, очевидно, що він непритомний.
Хай який Джек монстр,
але й він не зможе дати відсіч у такому стані.
То чому ж Пікуль відступив?
Чого він злякався?
Чого ж?
Не треба!
Навіть у непритомному стані...
Якби Пікуль продовжив і торкнувся Джека,
його середні пальці, мабуть, проштрикнули б обидва вуха Пікуля
і, найімовірніше, дістали б до мозку.
Якби це сталося, результат виявився би протилежним.
Він виробив цей умовний рефлекс.
Хоч і непритомний,
Джек зміг скласти найнебезпечніший у світі непристойний жест.
Переклад субтитрів: Марина Хижнякова