Se apropie de el cu ușurință!
Stai! Și-a pierdut deja cunoștința?
L-a plesnit!
Asta e tot ce pot face.
Șocul de după căzătura de la 30 de metri...
E ca atunci când am căzut la locul de joacă în copilărie.
Sau când am căzut din leagăn.
Ca atunci când am fost lovit puternic în plexul solar.
Mi-e tare greu să respir.
Organele mele interne sunt în haos total după impactul cu solul!
Diafragma mea s-a ridicat la maximum, zdrobindu-mi plămânii,
împiedicându-mă să mă alimentez cu oxigen proaspăt!
E sărat... Sânge?
Miros de fier... Sânge?
Scuip sânge! Hemoragie internă!
Vreau să mă prăbușesc!
Vreau să mă întind pe jos!
Vreau să mă pun în genunchi!
Parcă genunchii mei susțin o piatră enormă.
Vreau s-o las să mă strivească!
Oricât de dur ar fi Baki,
să cadă de la înălțimea aia...
E mult peste ce poate îndura un om.
N-are cum să nu fie rănit.
Mă mir că poate sta în picioare.
Dar omul sălbatic și-a dat seama.
Tovarășul de joacă de neînlocuit care stătea în fața lui
poate părea să fie bine la prima vedere,
dar era doar un camuflaj.
Adevărul era că suferise leziuni uriașe.
Deși cel din fața lui părea pregătit să lupte, în sinea lui,
asta voia cu adevărat să facă.
Pickle, ce mai aștepți?
Doboară-mă! Sunt imobilizat!
Omul primitiv a regretat.
Nu sta degeaba!
Dă-mi un pumn! Lovește-mă!
„Am...”
E ocazia perfectă!
„...exagerat.
Am fost prea dur cu jucăria asta fragilă.
Te rog, readu-l la normal!”
Umilința de a-ți vedea adversarul rugându-se pentru tine...
Când a văzut asta,
mândria tânărului a reușit cumva...
Nu te ruga pentru mine, la naiba!
...să depășească durerea fizică de neegalat.
Cu plămânii zdrobiți, oricât încerca,
nu putea vorbi.
Nu te ruga, la naiba!
Să te văd!
Nenorocitul naibii.
Vine!
Ce... Ce naiba face Pickle?
Tokugawa nu și-a dat seama, dar cei trei luptători activi au făcut-o.
Incredibil...
Nu pot să mă uit.
Hei...
„E în regulă.
Nu dau tare.
Nu știu de ce toată lumea se teme,
dar nu-s lovituri periculoase.”
Nenorocitule...
„Bine?
Joacă-te cu mine!”
Îl lua așa de ușor, încât se prefăcea că armele lui erau inofensive.
În trecut,
Drogul cerebral era declanșat doar de durerea fizică.
Creierul lui a reacționat fără să fi fost împins de dureri fizice.
Loviturile inofensive pe care i le dăduse Pickle
l-au atins în punctul cel mai sensibil.
Poftim?
L-a lovit în zona sensibilă cunoscută ca „mândrie”.
Nu-i vina nimănui.
Nu face asta!
Nu se poate!
Fiindcă... sunt slab.
Nesăbuitule!
Îmi pare rău, Pickle.
Poftim?
Sinucidere?
Te-am făcut să te îngrijorezi.
Eu am inițiat lupta.
Eu te-am instigat,
dar te-am făcut să te îngrijorezi.
Nu știu câte sute de milioane de ani ai
și nu-mi pasă dacă ești mai mare decât mine...
Dar nu cumva să te îngrijorezi!
Ce naiba?
Atât de nesăbuit!
Incredibil...
„E camuflaj. Evident că e camuflaj.”
Pickle era confuz.
Camuflajul e folosit pentru a te preface mort,
pentru a te preface slab,
pentru a înșela,
pentru a păcăli ca să poți scăpa.
Da, e folosit pentru a supraviețui.
Totuși, incredibil, acest mascul
a repetat acțiunea care-i provocase suferință,
provocând și mai multă durere corpului deja rănit grav.
Există un astfel de camuflaj?
Camuflaj care te apropie de moarte?
Există o asemenea ființă?
Cel slab îl mănâncă pe cel puternic!
A ratat Baki?
N-are cum să-și fi revenit.
Stați...
A fost doborât!
Adică a avut efect asupra lui?
Retsu,
ce se întâmplă aici?
Nu pot fi sigur.
Totuși, cel mai probabil...
Loviturile din vremuri străvechi și cele din vremuri moderne...
Niciuna dintre ele n-a învins corpul și duritatea incredibile ale lui Pickle.
Baki trebuie să-și fi dat seama
că nici o lovitură directă nu-i va zdruncina creierul.
Așa că a încercat ceva.
A lovit cu un singur strat de piele.
Piele?
În loc să lovească direct,
abia dacă atinge maxilarul inferior.
Această tehnică se observă în box, deși extrem de rar.
Un fulger temporar, confundat cu o ratare.
Dar adversarul cade în față și nu se mai ridică.
Da, se întâmplă.
Rar, dar se întâmplă.
E eficient. Neașteptat de eficient.
Cineva care suportă lovitura prin pernă
leșină deși doar perna e atinsă.
E atins un strat subțire de piele de pe maxilarul nepăzit.
Această lovitură e atât de rapidă, încât zguduie maxilarul inferior
și, imperceptibil, creierul,
la o viteză uriașă, invizibilă cu ochiul liber.
Adică, pumnul ăla...
Cred că Baki a reușit, cu un singur strat de piele.
Una cu pumnul drept,
una cu pumnul stâng
și una cu exteriorul piciorului drept.
Viteza acestei scuturări neprevăzute a creierului lui Pickle
a fost accelerată de fiecare lovitură, de la prima la a doua, apoi la a treia.
Pierderea funcției normale a creierului
probabil l-a înfricoșat pe Pickle.
Stătea drept, în picioare. Era clar că stătea în picioare,
dar a făcut contact cu pământul.
După ce a experimentat această mișcare fără precedent...
Pickle e foarte confuz acum.
Exact cum presupusese marele luptător Kaiou Retsu,
în ochii lui Pickle, care primise lovitura de neînțeles,
Baki, la un pas de moarte, care încă nu-și revenise după cădere...
se transformase în vrăjitorul invincibil care putea controla pământul.
Pickle tremura.
Dar tot nu fugise.
Îndurase lovituri.
Îndurase greutate.
Îndurase forță.
Îndurase pericol.
Îndurase și acela.
Invincibilitatea lui era întipărită în el.
Faptul că nu renunțase niciodată îi dădea încredere.
Venise aici și fusese provocat
de oameni mici, dar uriași.
Durere. Îndurase și asta.
Totuși,
asta era o experiență nouă.
Dincolo de imaginație.
Incidentul neașteptat de a fi izbit de pământ.
De două ori.
Nici măcar Pickle nu putea să-l miște, nu-l mișcase niciodată
și nu-și dorise să încerce.
Nici măcar acela nu reușise.
Doar el.
Omul primitiv abia reușea să-i facă față
acestui mic uriaș care putea mișca pământul.
Nu încă...
Abilitățile mele nu și-au revenit după șocul de a cădea de două ori.
Încă nu pot ataca direct.
Pickle, îmi pare rău.
Înțeleg. Uitați!
Sunt reticent, dar voi face ceva puțin indecent.
Nu pot să cred că acum îmi dau seama.
De ce nu m-am gândit la asta înainte?
Chiar ești un geniu!
Pickle, ăsta e iadul.
Suferă, deși e foarte dur.
Are o urmă de la umăr până pe spate!
Scuze că te deranjez iar, Retsu.
Lovitura ucigașă, Pocnetul biciului.
E o lovitură care afectează pe oricine, de la sugari până la Yujiro Hanma.
Această mișcare se predă în arta marțială japoneză Kudo
și e considerată un Oul al lui Columb în kung-fu.
Mușchii sunt relaxați până-s aproape moi
și fiecare centimetru din corp e complet flasc.
În mod misterios, lăsând corpul complet moale,
mâinile și picioarele iau în greutate.
În cele din urmă, înverșunarea din chip dispare
și corpul se transformă-n bici.
Odată atinsă această stare, nu mai există ideea de puncte slabe.
Asta pentru că ținta atacului este cel mai mare organ al corpului,
pielea.
Indiferent dacă e piele întărită și lucrată
sau pielea moale a femeilor...
durerea provocată de palmă când e complet moale e la fel de mare.
Când e lovită puternic, Hanayama...
Durerea unui bebeluș e complet diferită de a ta, nu?
Totuși, când e plesnit,
durerea simțită de un bebeluș e exact la fel
ca cea simțită de invulnerabilul Hanayama.
- Am... - Înțeles...
Și, cel mai probabil,
în toată istoria vieții de pe Pământ, de acum două miliarde de ani,
când au avut loc mutațiile proteinelor care au dus la apariția oamenilor...
Toată viața de pe Pământ?
Din milioanele de creaturi care s-au dezvoltat de atunci...
Milioanele de creaturi? Ce tot spui...
N-a existat niciuna
care să folosească o armă ca un bici pe toată pielea!
Asta... Asta-i sigur.
E o deducție rezonabilă.
Dacă ar trebui să numesc o creatură care a făcut asta,
pot să mă refer doar la femelele de om, adică la femei.
Am înțeles. Te referi la o palmă, nu?
Ia te uită!
Tipul dur e clar într-o poziție defensivă.
Până și Pickle se apără.
Asta e probabil o altă „premieră” în viața lui.
Ai reușit, Baki!
Fiara e în corzi!
Ba nu.
Durerea intensă pe care i-a provocat-o
i-a zgândărit mândria lui Pickle.
Ia te uită, Retsu!
Așa e.
Asta e mișcarea cu care a terminat imediat lupta împotriva mea.
E atacul de dinainte.
Cred că nu mai poate folosi Pocnetul biciului.
Sunt sigur că și Baki știe asta.
Alt... Pocnet al biciului?
Are de gând să-l folosească din nou?
Biciul ăla va avea efect împotriva atacului ca de ghiulea?
Nu. Nu e un Pocnet al biciului.
E Kokeiken!
Kokeiken...
E o formă de artă marțială chineză.
Kung-fu care integrează forma și forța tigrului.
Dar asta e inexplicabil.
De ce să folosești kung-fu acum?
Gheara vulturului!
Pumnul călugăriței!
Pumnul Maimuței!
Pumnul Ursului!
Ce naiba?
Baki vrea să folosească kung-fu?
Pumnii Shokeiken integrează formele animalelor.
Geniul său în a le stăpâni pe toate atât de bine
poate fi descris ca fenomenal.
Sper că n-ai uitat.
Toate animalele pe care le-ai imitat
sunt prada lui Pickle.
Chiar dacă nu le-ai imita și te-ai transforma în acele animale,
n-ai putea câștiga împotriva lui Pickle.
Ce...
Ce vei imita acum?
Și ăsta e un animal.
În plus, e puternic.
Incredibil...
de enorm.
Incredibil... de mare.
Forma asta!
E un elefant? Un rinocer?
În niciun caz!
Pumnul triceratopsului!
Era tare confuz.
„Masculul ăsta care nu-i nici pe jumătate cât mine...
Nu știu de ce, dar masculul ăsta aparent neajutorat...
îmi pare a fi cel mai puternic rival.”
Acea greutate enormă ca de bolovan.
Acea putere ca de copac colosal.
Și, desigur, acea hotărâre de oțel, pornită să-l distrugă.
Toate acele trăsături...
puteau...
fi simțite din corpul acela mic.
Cum?
Cum e posibil?
Cum poate un bărbat scund, de nici 170 cm, să facă asta?
Nici dacă ai 1,70, 1,80
sau chiar doi metri nu poți să faci așa ceva.
Urmează să se întâmple ceva.
Baki țintește în sus.
Nu e dinozaurul cu aripi?
E T-Rex, poate.
Vrăjitorul care folosea trucuri ca să controleze pământul
se transforma repede.
Când a revenit la poziția anterioară, era prea târziu.
În ochii lui Pickle,
se transformase în cele mai puternice fiare de pe Pământ.
E uimitor...
Ca o magie.
Subtitrarea: Carla Mona Gîlcă