BAKI HANMA
Takového netvora jsem ještě neviděl!
Má zuby jako tyranosaurus.
A taky ocas.
Nohy a rohy jako triceratops.
Křídla jako pteranodon.
I pařáty.
Jeden tvor měl zbraně tří hrozivých nepřátel.
Každý z nich byl dost strašlivý už sám o sobě.
Jeho tělo si moc dobře pamatovalo, jaké to bylo jim čelit.
Už se řítí!
Zuby, rohy...
pařáty, zobák...
Všechno najednou!
Baki přešel do útoku!
Všechno, co doposud udělal, bylo geniální.
Co má ale v plánu teď?
Bakiho skutečná váha nedosahuje ani setiny toho, co váží dinosauři.
V období křídy sice neměl soupeře,
ale bojová umění mu byla prakticky cizí.
Nebylo divu, že měl pocit, jako by ho vážně kousl tyranosaurus.
Už to chápu.
Hej!
Baki, tohle už přeháníš!
Přesně tak.
S každým novým soupeřem se jednou musíte poprvé utkat.
To do něj vážně takhle napere?
Moc si věříš, Baki!
Kvašák už měl ale těch prvních utkání za sebou víc.
Když se chce člověk rychle rozběhnout, už od pradávna zaujímá stejný postoj.
Až do druhé světové války
tak někteří sportovci startovali i na olympiádě.
Historie startovní pozice při sprintu
je spjata s tím, jak moc jsme se dokázali předklonit.
Nakonec jsme došli k tomuto.
Všichni se shodli na tom, že je nejlepší startovat z podřepu.
S pomocí takzvaných startovacích bloků
se můžeme předklonit ještě víc.
Přesto se pořád nedostaneme do zcela horizontální pozice.
Dnes se to ale jednomu člověku poprvé povedlo.
Až na to, že tenhle mladík,
který dosáhl té nejrychlejší startovní pozice vůbec,
nepocházel z naší doby.
Vrazil do Bakiho Hanmy za necelou vteřinu.
Mistr kung-fu, mořský král Recu,
se o tom později vyjádřil takto.
Údajně to „vycítil“.
Slovy bych to musel vysvětlovat dlouho,
ale v tu chvíli jsem toho vycítil spoustu.
Porozuměl jsem mu.
Došlo mi, že přesně takhle Kvašák fungoval v období křídy.
Někdy využíval stromy,
jindy zase skály.
Proto dokázal zabrzdit i pětitunové zvíře.
V tu samou chvíli jsem zhodnotil Bakiho situaci.
Ten váží pouhých 70 kilo.
Já vážím přes sto, ale ani tak jsem ten Kvašákův náraz neustál.
Takže jak by se to mohlo povést jemu?
Aby toho nebylo málo,
tentokrát měl Kvašák ještě větší výhodu, protože nestartoval ze země.
Pomyslel jsem si, že za okamžik bude po všem.
Cože?
Jak se mi mohlo mihnout hlavou tolik myšlenek za necelou sekundu?
Představte si,
že jste ochutnali to nejlepší kari pod sluncem.
Je ostré. Slané. Nasládlé. Trochu kyselé.
Cítíte jeho vůni. Konzistenci přísad. Tu výraznou chuť.
Šíří se vám v puse. Cítíte to koření.
Kdybyste to všechno měli popsat, určitě by vám to zabralo aspoň 10 minut,
ale napadlo vás to během deseti vteřin.
Dává to smysl?
Překvapilo mě,
že tam Baki jen nehybně stál.
Snížil těžiště
a čekal, až do něj Kvašák narazí.
Přesně tak.
Vrazil do něj plnou silou.
Nešlo se tomu vyhnout.
Jenže...
to Kvašák v tu chvíli odletěl.
Ani se nedá říct, že by se od Bakiho odrazil.
Doslova vystřelil vysoko do vzduchu a odletěl daleko od něj.
No teda! To byl let!
Že by ho Baki odhodil?
Já nevím.
Jasně, že jsem to nechápal.
Baki v tu chvíli udělal tenhle pohyb.
Jako by odháněl mouchu.
Něco takového se nedělá ani v tradičním džúdžucu nebo aikidu.
I když Kvašák váží přes 200 kilo, vyletěl ke stropu.
Muž o polovinu menší než on ho jednoduše odcvrnknul.
Kvašák je vážně drsňák.
Většího borce jsem neviděl.
Docela jsi na mě udělal dojem, králi křídy.
Co to povídá? Vždyť to byl Baki, kdo ho od odhodil.
Proč vychvalujete Kvašáka, když se tak proletěl?
Nedokážu to dopodrobna analyzovat,
ale rozumím tomu základnímu principu.
Čím větší silou se vymrštíte vpřed,
tím zranitelnější jste vůči působení síly z boku.
Když vystřelíte,
kulka, která oběť zasáhla do břicha, může z těla vyjít bokem nebo ramenem.
Je hodně věcí, co v té měkké tkáni mohou změnit její dráhu.
V extrémních případech může směr kulky ovlivnit
třeba i jediný list pokojové rostliny.
Pokud Kvašáka přirovnáme ke kulce se stejnou kinetickou energií,
dává smysl, že ho i takový pohyb odstřelil daleko pryč.
O tomhle pan Hanajama mluvil.
Připomnělo mi to jeden souboj.
V roce 1964 v Miami na Floridě v USA
se utkali dva profesionální boxeři těžké váhy,
Sonny Liston a Cassius Clay.
Liston mu chtěl dát pořádný direkt pravačkou,
ale Clayovi se ho povedlo odrazit.
Liston skončil s úplně vykloubeným ramenem.
Někteří odborníci věřili, že ho Clay musel odrazit obrovskou silou,
ale pletli se.
Veškerá chvála patří Listonovi, protože vyvinul takovou sílu,
že se mu vykloubilo rameno, když Clay jeho úder odrazil.
To je úleva.
Co na to říkáš?
Zmohl jsem se tak akorát na osm značek.
Zatímco ty ses tam zbaběle krčil,
já jsem si označkoval území.
Co to sakra dělá?
Aha!
Tak jo, to stačí. Už tě přestanu tahat za nos.
S tím tyranosaurem, triceratopsem a pteranodonem jsem to asi přehnal.
Vrátíme se k základům.
Oba patříme ke druhu Homo sapiens...
Budeme bojovat jako lidi.
Chci to aspoň jednou zkusit.
To je hlupák, že?
Bojovat s ním na férovku.
Srazil mě k zemi...
Ne! Bylo to spíš, jako by mi vyletěla naproti.
No, sám jsem mu chtěl čelit přímo.
Nevím, jestli jsem to čekal, nebo mě přece jenom překvapil.
Teď jsem to pořádně pocítil.
Jsi neuvěřitelně silný.
To se nedá popřít.
I když se kryju, mám pocit...
jako by se moje paže
proměnily ve slabiny!
Má fakticky nadlidskou sílu.
Dneska ta světla vidím už potřetí.
Když už jsme u toho...
Když se řekne nadlidská síla, vybavím si jeho.
Biscuita Olivu. Pana Nespoutaného.
Vážně bych chtěl vidět, jak by Kvašákovi čelil.
Určitě by do toho šel.
Bojoval by s ním na férovku, jako nějaký hrdina z legend.
Na férovku?
Když už jsme u toho,
sleduje nás někdo, kdo se taky takhle ohání pěstmi.
Má stejnou filozofii. Nezkouší žádný laciný triky.
Určitě by se mu postavil přímo.
Přímo?
Když se dá někomu čelit přímo, nešlo by to „přímo zezadu“?
Ne, vždyť to se ani neříká.
Zezadu se dá obdivovat jenom tohle!
Zlobr!
Oba by zaujali ten stejný postoj.
Zajímalo by mě, kdo by vyhrál.
Ale stejně...
nejvíc chci vědět...
a vidět...
jak si s tím chlápkem poradím já.
Už jsem naživu 18 let.
Dávám na sebe pozor,
ale žiju proto,
abych vyhrával.
Šel jsem ve stopách té nejmocnější bytosti na světě,
Júdžiróa Hanmy.
Proč?
Na to by se ptal jenom šílenec.
Snažím se snad najít důvod, proč se s ním utkat?
Nechtěl jsem pomstít mámu?
Přesně tak. To bylo před čtyřmi lety.
Cítím nenávist...
Nenávist?
Obdiv...
To je blbost!
Proč bych ho obdivoval?
Jednou věcí...
si ale můžu být jistý.
Júdžiró Hanma je neuvěřitelně silný.
To se nedá popřít.
Jeho tělo je naprosto dokonalé.
Svým způsobem...
mu vlastně důvěřuju.
Šel jsem v jeho stopách.
Trénoval, abych ustál jeho rány.
Představoval si jejich rychlost.
Proto se mu dokážu vyhnout. Něčím takovým mě nedostane.
Stačil by jeden zásah a budu v pěkný bryndě.
Ale netrefí se.
Na poslední chvíli se mu vyhnu. Co nejefektivněji.
Začal uhýbat čím dál tím později.
Úplně na poslední chvíli.
Nejdřív se vytočil o hodně dál, než bylo třeba.
Další údery už mu ale pročísly vlasy nebo se mu otřely o kůži.
Čím těsněji se jim vyhnul, tím víc to připomínalo...
Vypadalo to spíš jako tanec, než jako bojové umění
nebo rvačka.
Jako u býčích zápasů.
Z Bakiho se stal matador.
Už viděl různě rychlé tvory.
Na souši, ve vodě...
i ve vzduchu.
Tohle pro něj ale bylo zase něco nového.
Taková rychlost nedávala smysl.
Není to tak, že by jím prošel.
Spíš proplul kolem něj.
V tu chvíli si Kvašák něco vybavil.
Zkusil to napůl z nudy
a napůl proto, že měl na něco chuť.
Nakonec to ale nebylo vůbec jednoduché.
Tentokrát ho určitě dostal.
V duchu si pomyslel,
že očividně existují tvorové, kteří dokážou projít jeho tělem.
Jistý proslulý karatista, otec karate určenému k boji,
ve stáří prohlásil tohle.
„Vyhnul jsem se hodně výpadům.
Mnohokrát se mě snažili kopnout.
Útočili na mě lokty, koleny i čely.
Dokonce i železnými trubkami, kameny a noži.
Snažil jsem se uhýbat tak pozdě, jak to jen šlo.
Doslova na poslední chvíli.
Tu úplně poslední.“
Pak se mu během úplně normálního tréninku stalo něco neuvěřitelného.
Prý pronikl tělem soupeře.
Doslova prošel skrz něj.
To samozřejmě bylo fyzicky nemožné.
Byl to výsledek té hromady hodin,
které strávil uskakováním za soupeře
a vylepšováním svých bloků, obranných technik a kroků.
Eliminoval všechen zbytečný pohyb.
Najednou své protivníky neobcházel,
ale doslova proskočil skrz ně.
Co je to za samce?
Kolik fíglů proboha ještě zná?
Kdy se Baki
dostal na tuhle úroveň?
Zvládl bych to taky?
Dokázal bych ho napodobit?
A co Doppo Oroči, kterému říkají bůh války?
Nebo Goki Šibukawa, kterého nazývají dokonalým bojovníkem.
Anebo ten největší žijící mistr kung-fu,
můj učitel, mořský císař Kaku.
Dokázal by někdo z těch tří něco podobného?
Není divu, že byl Kvašák v šoku.
Jeho záludný soupeř
stál přímo před ním.
V levé ruce třímal neviditelný meč,
který se tomu býkovi... tedy Kvašákovi... zabořil hluboko
do jedné z jeho slabin.
Ten už tušil,
že pocítí příšernou bolest.
Jako když si člověk nakopne palec o stůl.
Nebo když dostane ránu na solar.
Během těch pár okamžiků, než pocítíme skutečnou bolest,
mozek na základě síly úderu předpoví její intenzitu.
Ihned potom nás ta bolest skutečně zasáhne.
Je přesně tak strašlivá, jak jsme očekávali, ne-li víc.
Bůh nám ale umožnil, abychom se na ni připravili.
Kvašák si dobře pamatoval dva silné soupeře, kteří mu udělali totéž.
Věděl, co přijde. Ta nejhorší bolest na světě!
Poznal to ze síly toho nárazu a následujících otřesů.
Už je to tady!
Přesně, jak čekal. Vlastně to bylo ještě horší.
Vážně to zabralo!
Přesně tak.
Rána do rozkroku funguje vždycky. V každé situaci.
Nepřijde vám zvláštní, že takové malé kuličky
působí tolik bolesti?
Malé kuličky?
Co to povídáte?
Aby bylo jasno, varlata se řadí mezi vnitřní orgány.
- Vážně? - Jsou nesmírně křehká.
Ve fázi plodu jsou schovaná uvnitř těla.
Potom sestoupí, aby zchladla.
Jsou fakt zranitelná. Je to naše největší slabina.
Jsou stejně zranitelná jako srdce, játra,
žaludek nebo mozek.
Ty ale chrání...
tlustá vrstva svalové hmoty, tuk,
kosti...
nebo odolná lebka.
Varlata ovšem plní důležitou funkci. Mají produkovat spermie,
a ty potřebujou chlad.
Kvůli tomu musí sestoupit z těla
a chrání je jenom tenká vrstvička kůže.
V důsledku toho jsou lehce přístupná a zranitelná.
Kdyby nám v rozkroku plandalo srdce,
a taky by ho chránila jen kůže,
umíte si představit, jak bychom byli zranitelní v boji?
To bych asi už nikdy nevyšel z domu.
Vypadá to, že je po všem.
Ne.
Ještě ne.
Cože?
Skácel se s výrazem plným odhodlání.
Fakt?
Zvedne se, nebo to vzdá?
O tom vaše srdce rozhodne ve stejné chvíli, kdy to schytáte.
Řeknete si: „Je po všem. Dej už mi pokoj.“
Anebo: „Co si to dovoluješ? To ti nedaruju!“
Pokud z vás ještě nevyprchala vůle bojovat...
promítne se to ve vašem výrazu ve chvíli,
kdy se skácíte na zem.
A podle toho, jak se Kvašák před pár vteřinami tvářil...
Nejenže se hodlá zase zvednout,
Baki ho očividně pořádně rozčílil.
Oba se třásli.
Nervozitou...
Vzteky...
Už se to blíží.
Pořádně se nám ten boj protáhl.
Brzo to ale uzavřeme.
Ten výraz...
Ten postoj...
Tohle je jeho finální podoba.
Překlad titulků: Veronika Kursová