"En ole nähnyt tällaista hirviötä."
T-Rexin hampaat ja häntä.
Triceratopsin jalat ja sarvet.
Pteranodonin siivet ja kynnet.
Kolmen hurjan vihollisen voimat yhdessä eläimessä.
Jokainen niistä on jo itsessään hirviö.
"Niiden voimat ovat ikuistuneet kehooni.
Se hyökkää!
Hampaat, sarvet, kynnet ja nokka.
Kaikki kerralla!"
Baki hyökkää!
Hän on hoitanut tilanteen nerokkaasti.
Mutta mitä hän nyt tekee?
Bakin paino on alle prosentti dinosaurusten painosta.
Hän saattoi olla liitukauden kuningas, mutta kamppailulajeissa hän oli noviisi.
Hän luuli kivun tulevan T. rexin hampaista.
Nyt ymmärrän.
Hei!
Baki, menet liian pitkälle.
Aivan.
Oli vastustaja kuka hyvänsä, ensitaistelu on aina ensimmäinen.
Hyökkääkö hän pää edellä?
Älä isottele, Baki!
Hän ei ollut ensi kertaa ensitaistelussa.
Juoksijan lähtöasennolla on pitkä historia.
Tätä asentoa käytettiin olympialaisissa ennen toista maailmansotaa.
Lähtöasennon kehityksessä on tavoiteltu mahdollisimman suurta etukenoa.
Lopulta päädyttiin tähän.
Tämä kyyryasento otettiin yksimielisesti käyttöön.
Lähtötelineen avulla keho saadaan enemmän vaakasuuntaan,
mutta se ei tietenkään ole täysin vaakasuunnassa.
Nyt nähtiin joku, joka kykeni seisomaan täysin vaakasuunnassa.
Tämä nuorimies, joka oli saavuttanut nopeimman mahdollisen lähtöasennon,
ei ollut nykyajan ihminen.
Hän iskeytyisi vastustajaansa alle sekunnissa.
Kungfumestari Retsu kommentoi hetkeä myöhemmin näin.
Hän oli aistinut sen.
Sen sanoin kuvailu vie aikaa, mutta aistin monta asiaa siinä hetkessä.
Tuumasin: "Ahaa."
Näin Suolakurkku teki liitukaudella.
Hän ponnisti puusta tai kivenlohkareesta,
ja niin hän kykeni pysäyttämään viisitonnisen pedon.
Samalla aistin seuraavan asian Bakista.
Baki on vain 70-kiloinen.
Minä olen satakiloinen enkä voinut estää Suolakurkun taklausta.
Miten Baki voisi? Eikä siinä kaikki.
Suolakurkku pystyi ponnistamaan tehokkaammin kuin minua vastaan.
Tuumasin, että ottelu päättyy siihen.
Mitä?
Ai miten ehdin ajatella sitä kaikkea alle sekunnissa?
Kuvitelkaa, että otatte lusikallisen herkullista currya ja riisiä.
Tulista, suolaista, makeaa, hieman hapanta.
Aromit, täyteläisyys, ainesten rakenne. Suussa leviävä maku. Mausteet.
Maun yksityiskohtainen kuvailu veisi kymmenen minuuttia,
mutta se tapahtuu kymmenessä sekunnissa.
Ymmärrättekö nyt?
Yllätyin, kun Baki pysähtyi.
Hän kyyristyi kohtaamaan Suolakurkun ja seisoi vain aloillaan.
Niin.
Hän otti koko voiman vastaan. Hän ei ehtinyt väistää.
Ja silti Suolakurkku lensi ilmaan.
Hän ei pompannut.
Hän kirjaimellisesti lensi korkealle ilmaan.
Hän lensi!
Heittikö Baki hänet?
En tiedä.
Se ei ole yllätys.
Bakin ainoa liike oli tämä, kuin kärpäsen hätistely.
Sitä liikettä ei ole edes vanhan tyylin jujutsussa tai aikidossa.
Parisataakiloinen Suolakurkku lensi kattoon -
itseään pienemmän miehen näpäytyksestä.
Suolakurkku on uskomaton.
Siinä on hitonmoinen mies.
Vaikuttavaa, liitukauden mestari.
Miten niin? Baki heitti hänet.
Miten niin Suolakurkku on mahtava?
En ymmärrä kaikkea, mutta yhden asian ymmärrän.
Mitä suurempi eteenpäin suuntautuva voima on,
sitä alttiimpi se on sivusta tulevalle voimalle.
Vatsaan ammuttu luoti voi tulla ulos kyljestä tai olkapäästä.
Vatsan pehmeä kudos voi vaikuttaa siihen eri tavoin.
Joskus huonekasvin lehti voi muuttaa luodin lentorataa.
Jos ajatellaan, että Suolakurkku oli kuin lentävä luoti,
kevyt kosketus voi muuttaa hänen suuntansa.
Niin Hanayama sanoi.
Hanayaman sanoista mieleeni tuli eräs ottelu.
Vuonna 1964 Floridassa Miamissa käyty -
raskaansarjan mestaruusottelu Sonny Listonin ja Cassius Clayn välillä.
Clay onnistui väistämään Listonin mahtavan oikean suoran.
Listonin oikea olkapää meni pahasti sijoiltaan.
Jotkut asiantuntijat pitivät syynä Clayn torjunnan voimaa.
He olivat väärässä.
Itse asiassa syynä oli Listonin oikean suoran voima.
Siksi väistö sai olkapään sijoiltaan.
No niin.
Mitäs tähän sanot? Onnistuin merkkaamaan kahdeksan paikkaa.
Kun sinä lymyilit siellä, tästä tuli minun reviirini.
Mitä hemmettiä?
Nyt tajuan.
Temppuilu saa riittää.
T. rex, Triceratops ja Pteranodon olivat liioittelua.
Palataan perusasioihin. Sanon tämän lajitoverina.
Otellaan ihmisinä.
Haluan tehdä tämän edes kerran.
Typerys.
Lähitaistelu!
Minua ei isketty maahan, vaan maa iskeytyi minuun!
Sanoin haluavani lähitaistelua.
Tätäkö toivoin? Sainko enemmän kuin toivoin?
Näen sen nyt.
Olet totisesti vahva. Ei epäilystäkään.
Kun torjun,
käteni muuttuvat heikoiksi pisteiksi.
Yli-inhimilliset voimat.
Näen valot kolmatta kertaa tänään. Yli-inhimilliset voimat?
Yli-inhimillisistä voimista tulee mieleen hän.
Biscuit Oliva. Se äijä.
Senpä haluaisin nähdä. Hän suostuisi varmasti.
Lähitaistelu suoraan tarujen maailmasta.
Lähitaistelu.
Taisteluista puheen ollen, tuo mies katsomossa, nuo nyrkit.
Hänkään ei käytä halpoja temppuja.
Hän löisi varmasti päin näköä.
Päin näköä. Sanotaanko koskaan "päin selkää"?
Niin ei sanota.
Selistä puheen ollen, katsopa tätä. Ogre.
Kumpikin käyttäisi tätä asentoa.
Mitenhän siinä kävisi?
Mutta niin, juuri nyt minua kiinnostaa,
miten Baki Hanma pysäyttää tämän miehen.
Olen elänyt 18 vuotta.
Harkiten, varovaisesti.
Olen elänyt voittaakseni.
Olen seurannut maailman vahvimman, Yujiro Hanman jalanjäljissä.
Miksikö? Kysyttekin vielä.
Etsinkö syytä taistella Yujiro Hanman kanssa?
Minähän yritin kostaa äitini puolesta.
Niin. Siitä on neljä vuotta.
Vihaa.
Vihaako?
Ihailua.
Pötyä. Miksi minä häntä ihailisin?
Yksi asia on täysin selvä.
Yujiro Hanman vahvuus.
Sitä ei voi kieltää. Hän on kauttaaltaan täydellinen.
Sitä voisi tavallaan sanoa luottamukseksi.
Olen seurannut hänen jälkiään.
Olen valmistellut itseäni niihin nyrkkeihin, kuvitellut niiden nopeuden.
Pystyn väistämään niitä. Pystyn väistämään näitä.
Yksikin osuma voisi aiheuttaa pahan vamman.
Voin väistää. Viime hetkellä. Aina vain tehokkaammin.
Hän jätti väistämisen viime tinkaan, aina vain myöhemmäksi.
Hänen kehonsa väisti ensin isoilla liikkeillä.
Sitten iskut alkoivat osua hiuksiin ja hipaista ihoa.
Hän antoi niiden osua yhä lähemmäs.
Se ei ollut niinkään kamppailua vaan kuin tanssia.
Härkätaistelua. Hän oli matadori.
Hän oli nähnyt monenlaista nopeutta maalla, vedessä, ilmassa.
Nyt hän näki taas jotain uutta.
Tämä haastoi nopeuden käsitteen.
Hän ei mennyt lävitse vaan ohitse aaveen lailla.
Silloin Suolakurkku muisti.
Se oli ollut ensin leikkiä, makupalan tavoittelua.
Niitä ei ollut helppo saada kiinni.
Nyt se oli nalkissa!
Silloin hän oivalsi,
että maailmassa oli olentoja, jotka pystyivät menemään hänen lävitseen.
Kontaktikaraten isänä tunnettu kuuluisa karateka sanoi vanhuusvuosinaan:
"Olen väistänyt lukemattomia iskuja, potkuja,
kyynärpäitä, polvia ja pääpuskuja,
teräsputkia, kiviä ja veitsiä.
Pyrin aina väistämään ne -
vasta aivan viimeisellä hetkellä."
Kerran harjoituksissa hän oli saavuttanut hämmästyttävän tilan.
Hän sanoi menneensä vastustajansa lävitse.
Se oli toki fyysisesti mahdotonta.
Hän oli harjoitellut ikuisuuden vastustajan taakse kiertämistä.
Niin hänen torjumisliikkeistään ja jalkatyöstään -
oli karsiutunut kaikki turha liike.
Hän ei enää kiertänyt vastustajaa vaan meni ikään kuin lävitse.
Kuka tämä uros oli?
Kuinka paljon temppuja hänellä oli?
Onko Bakin kamppailutaito tällä tasolla?
Pystyisinkö minä tuohon samaan?
Sodan jumalaksi kruunattu Doppo Orochi.
Kamppailutaidon ruumiillistumaksi kutsuttu Goki Shibukawa.
Ja aktiivisista kungfumestareista mahtavin,
opettajani, merenvaltias Kaku.
Pystyisivätkö he tähän?
Ei ihme, että Suolakurkku ällistyi, sillä vastustaja -
oli yhtäkkiä aivan lähellä.
Vasemmassa kädessä oli näkymätön sapeli,
jolla hän pisti Suolakurkkua heikkoon kohtaan kuin härkää.
Syvälle.
Hän aavisti, että kipu olisi kova.
Kuin varpaan osuessa pöydän kulmaan.
Tai kun saa iskun palleaan.
Sinä lyhyenä hetkenä ennen kivun saapumista -
aivot ennakoivat tulossa olevan kivun.
Kun kipu iskee, se on odotetun voimakas tai pahempi.
Sinä hetkenä ihminen voi varautua.
Hänellä oli tästä kaksi muistikuvaa menneistä taisteluista.
Valtava kipu oli tulossa.
Hän tiesi sen iskun ja tärähdyksen voimasta.
Nyt!
Se oli yhtä paha kuin hän oli ennakoinut, pahempikin.
Se tehosi!
Aivan.
Isku haaroihin tehoaa aina ja kaikissa tilanteissa.
Pallit ovat näin pikkuruiset. Miten se voi sattua niin paljon?
Pikkuruiset? Ei se niin ole.
Kivekset ovat nimittäin sisäelin.
Ovatko? - Ne ovat herkät.
Ne ovat sikiövaiheessa kehon sisällä. Ne tulevat ulos jäähtyäkseen.
Ne ovat erittäin heikot.
Yhtä heikot kuin sydän, maksa,
vatsa ja aivot.
Mutta muita elimiä suojaavat -
paksu lihas, rasva, luut ja tukeva kallo.
Kiveksillä on tärkeä tehtävä tuottaa spermaa.
Niiden täytyy olla viileämmässä, ja tärkeän tehtävänsä vuoksi -
ne ovat kehon ulkopuolella pelkän ihon suojaamina.
Siksi ne ovat haavoittuvat.
Jos sydän roikkuisi haaroissa pelkän ihon suojaamana,
se olisi valtava heikkous taistelussa.
En koskaan poistuisi kotoani.
Tämä päättyi siis tähän.
Ei. - Ei päättynyt.
Mitä?
Kaveri tuupertui hyvä ilme naamallaan.
Noustako vai jäädäkö makaamaan.
Päätös syntyy sillä sekunnilla, kun isku tulee.
Ajatteleeko: "Olen lyöty! Anna minun olla" -
vai "Törkeää! Näytän hänelle!"
Se näkyy ilmeestä, kun kaatuu.
Jos taistelutahtoa on jäljellä, sen näkee ilmeestä.
Suolakurkun ilme hetki sitten.
Hän nousee kyllä, ja Baki sai hänen verensä kiehumaan.
Kumpikin vapisi.
Jännityksestä ja raivosta.
Se on lähellä.
Tämä on ollut pitkä taistelu, mutta loppu on lähellä.
Tuo ilme.
Tuo asento.
Tämä on hänen lopputilansa.
Tekstitys: Suvi Niemelä