Așa am gândit toți.
Nu ne-a venit să credem că, la final,
asta ne aștepta.
Evident, Baki a observat primul.
Urme de înțepături.
Arătau ca niște răni de sabie, de paloș.
Vechile răni străbăteau pe diagonală trunchiul lui Pickle.
Când au apărut?
Sunt cicatrici ovale, parcă a fost împușcat cu mitraliera.
Nu le-a dobândit aici.
Gheare? Țepi?
Orice ar fi fost, sunt de pe vremea lui.
Când, de cine și cum au fost lăsate acele cicatrici?
Am fost primii care au aflat răspunsul.
Am văzut aceleași cicatrici și pe spate.
Nu înțelegi?
Avea aceleași cicatrici atât pe față, cât și pe spate.
Exista un singur răspuns.
După forma cicatricilor, după mărimea lor, după epoca lor...
Adevăratul paloș erau dinții tiranozaurului.
Pickle supraviețuise fălcilor unui T-Rex!
Emoțiile noastre, stima noastră, entuziasmul nostru,
cum crezi că le-am exprimat?
Când am ajuns la concluzia asta,
am început să aplaudăm toți trei.
Rearanjându-și articulațiile, a trecut la modul de luptă total.
Era forma finală a lui Pickle.
Trebuie s-o spun.
Acum începe adevărata luptă.
Forma lui finală.
După rearanjarea articulațiilor umerilor, coatelor, încheieturilor
și șoldurilor, forma lui era cu adevărat ciudată.
Odată cu trezirea amintirilor primordiale, părțile deja solide au devenit și mai și.
Părțile puternice au devenit și mai feroce.
Părțile viguroase au devenit și mai rezistente.
Mulțumesc, Pickle.
Această transformare, această metamorfoză,
o accept ca pe cea mai mare apreciere: prietenia ta.
Omenirea a continuat să evolueze fără încetare de când a apărut.
În același timp, am obținut arme din abundență.
Am folosit pietre, bâte, arme, săbii, arme de foc, rachete,
ba chiar arme nucleare.
Dar, ca rezultat, am pierdut ceva și am lăsat ceva în urmă.
Asta ne-a învățat Pickle, omul din vechime.
Piele dură, mușchi puternici, oase rezistente
și un spirit care nu cedează în fața durerii.
Pe măsură ce armele au devenit tot mai puternice,
trebuie să fi pierdut aceste lucruri unul câte unul.
Atât de mult, încât nici nu ne putem proteja pe noi.
Sunt chiar lângă tine.
În spațiul tău. Nu plec nicăieri.
De la distanța asta, chiar aici,
îți voi răsplăti prietenia!
La naiba! Trebuie să mă întorc.
Lovitura puternică a lui Pickle nu l-a făcut pe Baki să zboare!
Nu s-a mișcat de acolo!
Chiar dacă m-ai lovit cu toată forța ta,
tot nu m-ai făcut să zbor.
E simplu.
Am ripostat cu aceeași forță,
dar mai repede și într-un unghi mai ascuțit.
Asta e pricepere. Asta e evoluție.
Am obținut arte marțiale! N-am lăsat nimic în urmă!
Nu cedez niciun pas!
Am acumulat multe lucruri.
Forță, viteză, rezistență și experiență.
Suntem la același nivel din punctul ăsta de vedere.
Avem aceleași condiții.
Niciunul nu poate ceda.
De fapt, poate că-ți sunt inferior din punctul ăsta de vedere.
Nu mă pot compara ca forță musculară, greutate sau sistem osos.
În cazul ăsta, cu ce să lupt?
Ce pot folosi ca sprijin?
Tehnica!
Exersez abilitățile astea de atâta timp, nici nu-mi amintesc de când.
Am rezistat durerii, le-am perfecționat, m-am hrănit, am fost provocat, am luptat.
Formarea inconștientă a pumnului.
Jocul de picioare.
Respirația relaxată.
Ochii atenți.
Abilități de luptă transmise din cele mai vechi timpuri.
Trăiesc în mine și mă susțin.
Abilitățile create pentru a supraviețui au fost perfecționate pentru a proteja,
hrănite de ură
și moștenite prin tristețe.
Nu pot renunța la aceste verigi din lanț.
Dintr-odată, Baki a văzut.
După ce și-a văzut istoria cu ochii,
era inevitabil ca Baki să vadă și asta.
„La fel și-n cazul meu!”
Nenumărați dinți, nenumărate gheare, nenumărate coarne.
Prietenii care-l susțin pentru ce e acum.
Ai dreptate. Și tu ai...
În plus, printre acele obiecte dure erau și forme diferite.
Acum înțeleg!
Retsu a dat la o parte ghearele.
În fața dinților era Katsumi.
Jack a călcat pe coarne.
Și ei îl susținuseră pe Pickle!
Ce vede?
Pickle plânge!
E clar. E un război total.
N-am văzut niciodată un asemenea dușman.
Ce să fac într-un asemenea moment?
Să mă feresc sau să i-o întorc lui Pickle?
În mijlocul luptei?
Ce aș face în prima linie?
Ce pot să fac?
Se apropie pumnul lui stâng. Bine, Baki. Ce vei face?
Înțeleg. Deci asta ai decis.
Nu blochezi, nu te ferești.
Iar pumnul nu poate lovi.
Trebuie să fi fost deja în mișcare.
Da. Ca reacție la mișcările adversarului,
corpul trebuie să se sincronizeze singur cu lupta.
Contraatacul poate avea două efecte.
Desigur, unul dintre ele e fizic.
Și o forță mică poate produce o forță mare.
Dar efectul adevărat al contraatacului e să se strecoare prin crăpăturile inimii.
Când inima se concentrează pe atac,
maxilarul care trebuie încleștat e deschis, iar gâtul musculos e relaxat.
O lovitură asupra unui corp care a uitat că poate fi lovit.
Nu există șanse de recuperare timp de zece secunde.
Când un luptător uită că poate fi lovit, chiar dacă e Pickle,
duritatea sa se reduce la nivelul unui nou-născut.
Era un bărbat cu un pumn atât de puternic, cică putea opri un elefant.
George Foreman, al 31-lea campion mondial la categoria grea.
Deși era mândrul deținător al celor mai multe KO-uri,
surprinzător de puține erau ca urmare a numărătorii de 10 secunde.
Între timp, era și un campion numit cel mai slab din istorie.
După cum știți cu toții era „Cel mai mare”, Muhammad Ali.
Loviturile erau așa de rapide, încât erau numite „pumni-fantomă”.
I-a făcut pe mulți, inclusiv pe Foreman, să asculte numărătoarea de 10 secunde.
E pumnul inteligent suprem, străpunge conștientizarea.
Pentru adversar, e ca un atac-surpriză.
Baki are abilitatea asta acum.
De asta a putut face schimb de pumni cu Pickle.
De asta a reușit să-l încolțească pe Pickle.
„Dinții uriași care m-au atacat i-am spart cu pumnii strânși.
Ghearele ascuțite care m-au atacat le-am prins, le-am răsucit și le-am rupt.
Când am fost luat la țintă, așa am acționat.
Împotriva celor mai mari, am fost...
Împotriva celor mai rapizi, am fost...
Am fost...
În acea epocă, am fost cel mai tare!
Sunt cel mai tare, dar sunt încolțit.”
E complet încolțit!
Avantajul dat de mărime nu a funcționat.
Avantajul dat de forță nu a funcționat.
Ce abilități incredibile!
Ce abilitate de luptă incredibilă!
Omul antic era derutat.
Apoi...
Ce?
Se mișcă!
E teleportarea fulgerătoare pe care a folosit-o în lupta cu Jack.
Pickle fuge.
Iar Baki...
îl prinde din urmă!
Nu uita ce am spus!
Nu plec nicăieri.
Nu te voi părăsi.
Diferența de putere descurajator de mare și imposibil de recuperat...
Artele marțiale, unealta civilizației, au reușit s-o facă uitată.
Baki era în pragul victoriei.
Deși gloria era la îndemână,
s-a născut ceva în inima tânărului Baki.
S-a născut un obicei prost.
Văzând ambii pumni scoși la înaintare,
omul antic și-a dat seama repede că era o luptă a rezistenței.
Era o lăcomie dincolo de mântuire, o avariție nesăturată.
În acea clipă, a respins victoria bazată pe îndemânare
și a vrut, cu nesăbuință, să obțină o victorie clară,
bazată pe rezistență.
Așadar, n-a trecut mult până s-a văzut diferența de rezistență.
Inevitabil ca răsăritul soarelui în est sau curgerea apei în aval,
rezultatul jalnic a fost atins.
Pickle a făcut o mișcare!
În toiul concursului de forță,
a simțit frica de a pierde.
În lunga luptă dintre omul modern și cel antic,
omul antic a obținut o armă.
Bătălia lor mortală se încheiase.
Pickle nu se mișcă,
în timp ce Baki nu poate nici dacă ar vrea.
Ce părere aveți despre situația asta?
O întrebare prostească.
Deși nu arată dorința de a ataca,
atât timp cât Pickle are puterea de viață și de moarte asupra lui Baki, e clar.
Pickle a câștigat.
Părerea mea e puțin diferită.
Mișcările au fost create de cei slabi, ca să se întreacă cu cei puternici.
Cu alte cuvinte, sunt arme.
Înțeleg!
Pe Pickle îl ajută corpul. Are și putere.
Dacă mai obține și o armă...
Regula nescrisă a celor născuți cu putere uriașă
e că n-au dreptul să folosească trucuri.
Un răspuns remarcabil, cum era de așteptat de la Kaoru Hanayama,
om născut cu putere.
Dar ce spune asta despre Baki, care l-a încolțit atât de tare pe Pickle?
În sufletul meu, aș vrea să-i ofer victoria.
Retsu, te bazezi pe artele marțiale. Hanayama, pe ardoarea ta.
Amândoi aveți dreptate și amândoi sunteți duri.
- Deja? - Deja se ridică?
Sigur nu vreți să-l opriți?
Lasă-l în pace! Nu e animal.
Dar pariez că profesorul Payne ar intra în panică.
A plecat înainte să-mi dau seama.
Asta înseamnă că nu e nimic în neregulă. E ridicol.
Când e rănit și deprimat, îi place să admire o priveliște.
Pe aici, locul ăsta are cea mai tare priveliște.
Fiindcă nimic nu blochează priveliștea, pariez că o poți vedea.
De dinainte să înceapă istoria, cu mult înainte, încă neatinsă...
Priveliștea maiestuoasă a perioadei cretacice.
Super.
Șefu', pot să mai vin uneori s-o văd?
În această zi, în centrul Washingtonului,
cetățenilor obișnuiți li s-a interzis
să intre într-un perimetru de 700 de metri
în jurul celebrului hotel St. Renas.
De când am preluat postul, e prima dată când intru într-o cameră
fără pază, în afară de Casa Albă.
Și cu cel mai periculos om din lume care stă în fața mea.
Vorbești mult.
Îmi pare rău.
Îmi cer scuze dacă te-am jignit.
Mă rog, această „mare tranziție a puterii”,
începută de al 40-lea președinte, Ronald Reegan,
cu numele de cod Căpcăunul, și anume Yujiro Hanma...
Am aflat de secretul ăsta săptămâna trecută.
- Din acea zi, în inima mea... - Alo!
Treci la subiect!
Scuze. M-am lăsat dus de val.
Să trecem la treabă! Durează zece secunde.
Jur că Statele Unite ale Americii
vor avea o relație amiabilă cu maestrul Yujiro Hanma
și că te vom respecta,
că nu ne vom amesteca în viața ta
și că ne vom respecta mereu promisiunea, orice s-ar întâmpla.
Eu, Barack Ozma, președintele Statelor Unite ale Americii,
jur fața Domnului că voi îndeplini acest tratat de prietenie.
Formalitatea asta are loc la fiecare mandat. Ce bătaie de cap!
O bucată de cărbune...
Teoria spune că o presiune de 100.000 de atmosfere
va transforma cărbunele în diamant.
Nu e un fenomen pe care să-l cred dacă nu-l văd cu ochii mei.
Domnule Căpcăun, cum se spune că ești mai puternic ca o armă nucleară,
poți să faci asta cu mâinile tale?
În privința asta, nu ești cu nimic diferit de Bosch.
Masa de sticlă e tăiată de parcă ar fi folosit un diamant!
Din păcate, e un diamant artificial.
Fir-ar...
Da, ai putea.
Ce e de făcut cu el?
Deja nu mai e loc de dezbateri.
Trebuie readus la starea inițială.
El e victima curiozității oamenilor moderni.
Dle Payne, ce părere aveți?
Faceți să pară ușor.
Dar cum adică „starea inițială”?
Dacă ar fi dus înapoi în stratul de sare gemă din Colorado,
cum credeți că ar trăi Pickle în societatea din viitorul îndepărtat?
Mi se pare că ne debarasăm de problema noastră
și le-o pasăm viitorilor oameni, sub pretextul de „umanism”.
De acord.
Să ne asumăm responsabilitatea pentru situația lui Pickle!
Dle Strydum, din câte am auzit,
ați pus acea proprietate culturală importantă
să lupte cu specialiști în arte marțiale.
E adevărat?
A fost promisiunea făcută lui Pickle.
Promisiune?
Cum, dacă Pickle nici nu știe vreo limbă?
Nu o promisiune făcută în cuvinte.
În școli, la locuri de muncă,
în restaurante și în case, lumea discuta ce să facă cu Pickle.
În Franța, în Germania, în Statele Unite, în India
și la ONU, au avut loc dezbateri vehemente la nivel mondial.
ÎNAPOI ÎN STRATUL DE SARE
500.001.572 DE VOTURI
SĂ TRĂIASCĂ CU NOI ÎN PREZENT
500.000.543 DE VOTURI
După ce au obținut voturi de la un miliard de oameni din lume,
diferența dintre rezultate a fost de doar 1.000 de voturi.
S-a luat o decizie.
Dle Payne, ce părere aveți?
E o prostie.
Totuși, e decizia luată de lume.
Nu am de ales decât să tac.
Doar 1.000 de voturi. Omenirea e nesăbuită.
Acest rezultat poate fi descris doar ca nefericit pentru Pickle.
Doar amânăm abordarea problemei.
Cheia rezolvării ei a fost închisă pe termen nelimitat.
Ce-i asta?
Pickle!
Ce caută aici?
„Strydum, e o dovadă a aprecierii mele.
Un dar pentru tine, că ți-ai îndeplinit promisiunea.”
Pickle batjocorește lumea și dispare în Tokyo.
Subtitrarea: Carla Mona Gîlcă