BAKI HANMA
V tomhle tam přece nemůžu.
Už jsme na vás čekali, pane Hanmo.
Máme pro vás připravený salonek.
Tudy, prosím.
Je fakt hořké.
Proč musí být espresso tak hořké, až mě to vždycky zarazí?
A aby toho nebylo málo, načali jsme pořádně hořké téma.
Proč se mě na to ptáš zrovna teď?
Proč?
Protože potřebuju znát odpověď.
Přijde ti snad zvláštní,
že chci vědět, proč mi táta zabil mámu?
Nikdy jsem se na to nezeptal.
Proč jsi to udělal? Proč jsi ji zabil?
Hele, ty spratku...
Neptej se na věci, který nemůžeš nikdy pochopit.
Nezapomeň, s kým mluvíš.
Jakožto její syn mám právo to vědět.
Pověz, tati...
Co musím udělat pro to, abys mi řekl pravdu?
Tak co?
Už se to nese.
Vedoucí restaurace Micuo Nonaka, který je ten večer obsluhoval,
se o tom později vyjádřil takto.
Nikdy na tu scénu nezapomenu.
Nevěřil jsem, že někdy uvidím něco tak děsivého.
Mám na to jít takhle?
Ty jeden...
Nebo snad...
takhle?
Zemětřesení!
A jaké!
Byl na ně zvláštní pohled.
Jedině oni se netřásli.
Vím, že jsi nevychovaný spratek,
ale i ty bys měl vědět, co čeká toho, kdo mě napadne.
Napadne?
Ale prosím tě, vždyť to nic nebylo.
Počítal jsem s tím, že to nezabere.
S tímhle primitivním chvatem si velký Zlobr musel poradit raz dva.
Prý tomu našemu nadcházejícímu souboji říkáš rodinná šarvátka.
Jsi snad proti?
Ale vůbec ne.
Mně to nevadí.
Baki...
Pozor!
POLICIE
Co to?
Dal jsi mi přes zadek!
Baki...
Už čtyři roky snil o tom, jak se utká se svým otcem.
Pořád to pro něj ale bylo těžké.
Ptáte se proč?
Měl před ním nutkání ucouvnout. Vzít nohy na ramena. Dát se na útěk.
Stačil jeden povel
a stál před svým otcem v pozoru.
Jakmile se k němu přiblížil, okamžitě chtěl utéct.
Pak přišla ta nadpřirozeně silná rána
a vyletěl z okna ven.
Zatímco se snažil...
nějak zachránit,
uvědomil si jednu podstatnou věc.
Nemohl se s otcem měřit.
Co to?
Není to tvoje vina.
Nemůžeš za to ty,
ale tvoje ruka, která mi svírala krk.
Ty spratku...
Mladý Baki si časem všiml, že mu táta neútočí na slabiny.
Nebyl to opravdový souboj. Júdžiró ho chtěl prostě pokárat.
Vypadá to, že ses nad sebou pořád nezamyslel.
Je v pořádku?
Pardon, že jsme vás takhle vyrušili.
Jak vidíte, můj syn potřebuje naučit...
dobrým způsobům.
To snad ne!
Jenom mu teď dávám lekci.
Rodiče a děti...
Otcové a synové...
spolu pořád dokolečka svádí nějaké spory.
Syn se snaží překonat otce
a ten to zase nechce dopustit.
Krása, že?
Že jo?
Že je to krásné?
Měli bychom se radovat!
To je člověk!
Co to sakra děláš?
To nás chceš oba zabít?
Ne, to by nikdy neudělal. Tím jsem si jistý.
Tenhle člověk by se nikdy nezabil.
Baki...
Připrav se na přistání.
Jak jako na přistání?
Je při skoku z výškové budovy vůbec možné dopadnout na konkrétní místo?
Třiapadesátiletý nadpraporčík Akio Kamura
z výcvikové jednotky první výsadkové brigády
pozemních složek japonských ozbrojených sil,
který má na kontě 345 seskoků, se k tomu vyjádřil takto.
Potřebujete být dost daleko a vysoko.
Ze 3000 metrů se například se správným držením těla
můžete se posunout o 1000 metrů za minutu.
Takže pokud jste 150 metrů nad zemí
a chcete trefit auto na parkovišti pod sebou,
určitě je to možné.
Doposud existovalo jenom pár případů,
kdy někdo přežil pád z výškové budovy, protože dopadl na auto.
Ale přesto...
On to přežil!
Tyhle luxusní auta jsou normálně k ničemu,
ale občas poslouží jako solidní žíněnka.
Tak jo, už jsme dojedli i dopili,
tak se přestaň chovat jako malý děcko.
Neříkej, že už se na víc nezmůžeš.
Pomoz mi nahoru.
Nemůžu se hýbat.
No tak.
Potřesení levačkou sice značí konec vztahu,
ale stejně Baki neměl takhle zneužít otcovy laskavosti
a zničehonic na něj zaútočit.
Zachoval se dost nesportovně
a sám Baki si nebyl si jistý, co vlastně cítí.
Výčitky? Stud? Pocit viny? Radost z úspěšného útoku?
Neměl čas přemýšlet nad tím, co získal nebo ztratil.
Bezděky si v tu chvíli představil...
tohle.
Obrovský balvan, který už celé věky nehnutě snášel nápory větru a deště.
Jeho zaoblený povrch se lesknul
a pokrývala ho asi centimetrová vrstva gumy.
A tenhle útvar on ze všech sil udeřil dlaní.
Mihla se mu při tom hlavou spousta myšlenek.
Většina z nich mu říkala, že se dostal do beznadějné situace.
Ty drzej parchante!
Zadržte ho!
Stát!
Jak si můžeš dovolit útočit dlaní a jenom na samá bezpečná místa?
Teď zaplatíš za to, že ses mě snažil šetřit...
Au!
A to pořádně.
Myslíš si, že na to máš?
Že si můžeš dovolit
držet se zpátky?
Kdo ti na to dal právo?
No tak odpověz!
To bolí, ty hajzle!
Tohle bude asi na dlouho.
To si piš, tati.
Nemusím ti odpovídat.
Tohle přece není žádná bitva.
Dokud bojujeme jen proti sobě,
je to obyčejná rodinná šarvátka.
Proto se tě nepokusím trefit do slabin.
Otočka!
Nechceme si navzájem ublížit...
Co to?
Jsi fakt nechápavý spratek.
Je pravda...
že se vyhýbáme kritickým zásahům
a nesnažíme se jeden druhému ublížit,
ale pořád bojuju s Júdžiróem Hanmou.
To je poprvé po čtyřech letech, tedy po 1500 dnech, co mě pořádně praštil.
Vyhýbá se mým slabinám, ale...
V tu chvíli se Baki cítil naprosto bezmocný.
Pořád otci nesahal ani po kotníky.
Musíte rychle dorazit! Okamžitě!
Ty sice asi nechápeš, že by ses měl kát, ale tvoje tělo jo.
Na tuhle techniku se kdysi dívali spatra, protože ji používaly ženy a děti...
On se chystá udělat tamto!
Na tohle se ale hodí perfektně.
Málokdy způsobí smrt, ale je extrémně bolestivá.
Jmenuje se Lidský bič.
Jenom do toho. Vždyť je to technika pro ženy a děti.
Jak ale bude vypadat v podání Júdžiróa Hanmy?
Jaké to asi bude?
Takový úder Baki nikdy předtím nepoznal.
Měl rychle přejít do protiútoku,
ale místo toho se jen připravoval na bolest.
A pak...
Au!
To je bolest!
Au!
Nějaké využití ta technika má.
To už je podruhý, co dneska stojíš v pozoru.
Baki si myslel, že své tělo zocelil a vytrénoval,
ale nakonec ho zradil jeho nízký práh bolesti.
Jako by dostal ránu ocelovým bičem.
Zasáhl kůži, největší orgán lidského těla.
Takovému útoku se nedá bránit.
Musel to udělat taky.
Použil tu samou techniku, jakou mu předvedl otec.
Doufám, že tě to bude sakra bolet!
Že budeš pořádně skučet!
No tak!
Tenhle typ bolesti je k nevydržení!
Doufám, že zapomeneš na všechno ostatní a upadneš do bezvědomí...
Není divu, že byl Baki v úplném šoku.
Jeho otec najednou vypadal, jako by ho stáhli z kůže.
Mělo to jednoduché vysvětlení.
Řekněme, že se plácnete po pravé ruce
a potom zase po levé, abyste tu bolest zmírnili.
Júdžiró dosáhl toho samého.
Vykulil oči,
zaťal zuby,
usilovně sevřel pěsti
a pak je zase prudce rozevřel.
Zároveň propnul paže a zaťal všechny svaly.
Nohy zaryl vší silou do země a potom se zase nadzvednul.
Jeho břicho se propadlo...
Ohnul se v pase...
zatnul prsní svaly,
stáhl lopatky...
Prostě se snažil zpevnit celé tělo.
Jinými slovy zatnul všechny svaly
a ani se nehnul.
To mu pomohlo rozptýlit bolest, kterou cítil na kůži, po celém těle.
Sotva dokázal zachovat neutrální výraz.
To ho to vůbec nebolelo? Já jsem to nemohl vydržet!
Proč takový zelenáč, jako jsi ty, neútočí na soupeřovy slabiny?
Vím, že jsi nechápavý trouba,
ale určitě už ti došlo, co musíš udělat.
Pořádně se mnou zameť!
Jako bys chtěl pomstít svoji mámu!
To mi nemusíš říkat dvakrát.
O nic jinýho mi ani nejde.
A tak to Baki konečně začal brát vážně.
Když člověk zatne pěsti,
něco to znamená.
Táta je má pořád rozevřené.
Já ale zaujal bojový postoj.
Ne, to není pravda.
Neudělal jsem to z vlastní vůle.
Byl jsem k tomu donucen.
To je ono.
Ukaž mi, co v tobě je, ty zelenáči.
Baki!
Co to?
Pořádně mu to nandej!
Pane Micunari...
Nemusíš se bát.
Vojáci evakuovali každého, kdo bydlí poblíž,
i všechny hotelové hosty.
Na staříka je nějak čiperný...
Můžeš rozdrtit Zlobra i celou budovu!
Děkuju.
Tak to se mi fakt ulevilo.
Můžu do toho dát všechno.
Děláš to špatně.
To byla bomba!
Vykryl můj úder přesně ve chvíli,
kdy jsem měl levačku propnutou jako tyč.
Prokoukl mě.
Je to fakt borec.
Baki, tohle ti prošlo naposledy.
Ví, že to furt neberu vážně.
Pořád ses držel zpátky.
A já dělal to samý, protože sis mě dovolil urazit.
Musím mu ukázat, co ve mně doopravdy je.
Příště už tě šetřit nebudu.
No jasně. Vždyť přede mnou taky stojí...
živoucí ztělesnění síly, které má na kontě bezpočet výher.
Proto pozná na první pohled, čeho jsem schopný.
Ach jo...
No tak, Baki...
Přestaň už konečně blbnout
a ukaž tátovi, co v tobě doopravdy je.
Začni to už laskavě brát vážně,
jasný?
Ale ne...
Překlad titulků: Veronika Kursová