Det her tøj dur ikke.
Vi har ventet Dem, hr. Hanma.
Vi har et privat værelse klar til Dem. Denne vej, tak.
Den er bitter.
Hvorfor skal espresso være så bitter?
Den var bitter, og så begyndte en endnu mere bitter samtale.
Hvorfor spørger du om det?
Hvorfor?
Fordi jeg gerne vil vide det.
Er det så mærkeligt?
At jeg vil vide, hvorfor min far dræbte min mor?
Jeg har aldrig spurgt før.
Hvorfor dræbte du mor, far?
Nogle ting skal børn ikke vide.
Kend din plads!
Som hendes søn er det min ret.
Far, hvad skal jeg gøre for at få dig til at sige det?
Nå, far...
Undskyld mig.
Restaurantchefen, Mitsuo Nonaka, som serverede,
fortalte senere...
Jeg vil aldrig glemme synet.
Så skræmmende, at jeg tvivlede på mine egne øjne.
Er det, hvad jeg skal gøre?
Din lille...
Eller måske
det her!
Et jordskælv!
Det er stort!
Det var et mystisk syn.
Det eneste, der ikke rystede, var de to.
Ja, du er uforskammet,
men selv du bør vide, hvad det betyder at lægge hånd på mig.
Lægge hånd på dig?
Det var ikke noget.
Jeg forventede ikke, det ville virke på dig.
Jeg mener, for den store Bæst er et tachi-shime-greb en leg.
Jeg hører, du kalder dysten mellem os en far og søn-kamp.
Skal jeg ikke det?
Nej.
Det er fint.
Baki...
Stå ret!
POLITI
Hvad?
Du gav mig smæk!
Baki...
I fire år har han længtes efter dette opgør med sin far.
Men den unge mand kæmpede.
Men med hvad?
Han ville bakke væk. Stikke af.
Flygte.
På sin fars befaling
kunne han ikke lade være med at stå ret.
Da hans far kom nærmere, fik han en unægtelig lyst til at flygte.
Så kom det umenneskelige slag.
Han fløj gennem luften...
Han fløj udenfor...
Han beskyttede sig...
Og kom uundgåeligt til en dyb erkendelse.
Han er på et andet niveau!
Hvad?
Det er ikke din skyld.
Det er ikke din skyld, men...
Skylden tilhører den her hånd, der greb din fars hals.
Dit røvhul!
Ynglingen begyndte at forstå. Hans far sigtede ikke efter vitale mål.
Så det var ikke en kamp.
Det var opdragelse.
Du har vist ikke reflekteret nok.
Tror du, han er okay?
Undskyld, jeg afbrød jeres middag.
Som I kan se, opdrager jeg denne
uforskammede søn.
Hov! Nej!
Jeg uddanner ham nu.
Forælder og barn. Far og søn.
Et forhold, der inviterer til konflikter igen og igen.
Sønnen, der vil overvinde sin far. Faderen, der ikke vil overvindes.
Hvilken glæde, ikke?
Hvilken glæde!
Det er en person!
Hvad fanden laver du?
Et mord og selvmord?
Nej! Det ville han aldrig gøre!
Han er slet ikke typen, der begår selvmord!
Baki, gør klar til landing.
Landing?
Er det muligt at lande godt, når man hopper fra et højhus?
Oversergent Akio Kamura, 53 år gammel,
fra træningsenheden tilhørende Forsvarets første luftbårne brigade,
der har lavet 345 spring, havde dette at sige.
Du skal bruge afstand, højde.
Har man for eksempel den rette kropsholdning på 3.000 meter,
kan man bevæge sig omkring 1.000 meter i minuttet.
Så hvis du er over 150 meter oppe
og vil ramme en bil på en parkeringsplads under dig, er det måske muligt.
Der har kun været få tilfælde, hvor en person blev reddet
ved at lande på et køretøj i et fald fra et højhus.
Men alligevel...
Han lever.
Nok er disse luksusbiler ubrugelige,
men de har en god affjedring.
Okay. Vi har spist. Vi har drukket te.
Hold op med at skabe dig.
Du kan ikke være færdig allerede!
Rejs mig op. Jeg kan ikke bevæge mig.
Rejs mig op.
Venstre hånd symboliserer afslutningen på et forhold.
Alligevel tog han sin fars venlighed og vendte den mod ham
med et åbenlyst overraskelsesangreb.
Det var uretfærdigt.
Og de følelser, der flimrede gennem sønnens hjerte...
Var det anger? Selvbevidsthed? Skyld? Præstation?
Der var ikke tid til at tænke over, hvad han havde vundet eller mistet.
Det billede, der ufrivilligt dukkede op for sønnens blik, var dette.
En enorm og evig sten konstant angrebet af vind og regn.
Den runde overflade havde glans
og var dækket af et tykt lag gummi.
Det var det, han med håndfladen slog på af al kraft.
Et stort antal billeder overstrømmede ham straks.
De fleste var alvorlige og håbløse.
Din uforskammede skiderik!
Grib ham!
Stands!
Du er en møgunge, du undgik med vilje vitale punkter.
Prisen for at skåne Yujiro...
Av!
Det kommer til at koste.
Tror du, du har det? Tror du, du har ret til...
...at skåne mig?
Har du det, din bastard?
Svar mig!
Det gør ondt, dit røvhul!
Det bliver en lang nat.
Det er rigtigt, far. Jeg står ikke til ansvar overfor dig.
Det er ikke en kamp.
Så længe det er os to, der kæmper,
så er det en dyst uanset hvad.
Så jeg vil ikke sigte efter vitale mål.
Backspin!
I en far-søn-dyst prøver vi ikke at skade...
Hvad?
Du er sådan en urimelig møgunge.
Vi sigter måske ikke efter vitale punkter
og prøver måske ikke at skade hinanden...
...men jeg kæmper stadig mod Yujiro Hanma.
Min fars første rigtige slag i fire år, næsten 1.500 dage.
Han undgår måske vitale punkter, men...
I det øjeblik følte han sig magtesløs.
Forskellen mellem ham og hans far var alt for stor.
Straks! Øjeblikkeligt!
Selvom du er dum som en dør, angrer din krop hurtigt.
Dette trick blev tidligere brugt af kvinder og børn.
Han gør det. Han gør dét.
Det er det perfekte tidspunkt.
Dødeligheden er lav, men smerten er enorm.
Piskeslag.
Så gør det.
Slaget bruges af kvinder og børn.
Hvordan bliver et piskeslag fra Yujiro Hanma?
Hvordan bliver det?
Det slag, Baki fik, var ulig noget, han havde fået før.
De øjeblikke, der burde have været brugt på at angribe hans far,
kunne nu kun bruges på at hænge i.
Og så...
Av!
Det gør ondt, det gør ondt...
Det er ikke helt nytteløst.
Det er anden gang, du har stået ret i dag.
Hans krop, som han troede, han havde hærdet og finpudset
blev forrådt af manglen på modstand mod smerten.
Det var som en stålpisk.
Målet var menneskets største organ, huden.
Umuligt at beskytte fuldstændigt.
Han var nødt til at bruge den.
Selvforsvar brugt af kvinder og børn, som hans far havde lært ham.
Mærk smerten, for helvede!
Smerten er svær at tolerere.
Gå ind i glemslens rige, hvor du glemmer alt...
Den unge mand blev chokeret.
Hans far så ud, som om han var blevet flået.
Det er let at forstå.
Lad os sige, du slår din højre hånd.
Så slår du den venstre for at mindske smerten.
Han spredte smerten fra piskeslaget.
Hans øjne stod ud. Hans tænder var sammenbidte.
Hans næver knyttede sig af al styrke
og åbnede sig igen med samme styrke.
Han rettede sine arme ud af al styrke og bøjede dem igen med samme styrke.
Han plantede benene af al styrke og løftede dem igen med samme styrke.
Hans mave trak sig ind.
Hans hofter bøjede.
Hans bryst strammede til.
Hans ryg spændtes.
Han modsatte sig at slappe af.
Med andre ord...
Ja, han spændte samtidig alle muskelfibre, mens han stod stille.
Smerten fra den spændte krop
spredte smerten fra slaget.
Han kunne næsten ikke bevare sit neutrale udtryk.
Gjorde det ikke ondt? Den smerte?
Tåbelig af en grøn møgunge at ikke sigte efter et vitalt punkt.
Uanset hvor tykhovedet du er,
er jeg sikker på, at du forstår det nu.
Angrib!
Angrib, som for at hævne en forælder!
Det skal du ikke sige to gange.
Det er trods alt hævn.
Den unge mand indtog kampstilling for første gang den aften.
Fra åben hånd til en knytnæve...
Hvad end det indebærer.
Fars hænder er stadig åbne.
Jeg har indtaget en stilling.
Nej, sådan er det ikke.
Jeg valgte ikke selv at indtage stillingen.
Jeg blev tvunget til at indtage den.
Sådan der.
Som den nybegynder, du er, giv mig alt, hvad du har.
Baki!
Hvad?
Giv den hele armen, Baki!
Mitsunari...
Bare rolig.
Alle beboere og hotelgæster
er blevet evakueret af militæret.
En energisk gammel mand.
Ødelæg det bæst og hele bygningen med!
Tak for opmuntringen. Jeg er ikke så anspændt længere.
Nu giver jeg den hele armen.
Dur ikke.
Fantastisk!
I det øjeblik min lige venstre var helt udstrakt...
Han slog til i det øjeblik.
Han har regnet mig ud.
Det er pokkers godt.
Baki, det var sidste gang.
Han ved, jeg lyver.
Du holdt dig tilbage.
Jeg har også holdt igen imod din fornærmelse.
Jeg må vise ham den rigtige mig, der er dybt inde...
Det gør jeg ikke igen.
Det er helt sikkert. Det, der står foran mig,
er personificeringen af styrke, prydet med utallige kamppræstationer.
Selvfølgelig gennemskuede han mine evner på et øjeblik.
Jøsses...
Kom nu, Baki.
Det er nok.
Vis din far dine sande evner.
Lad os gøre det rigtigt.
Okay?
Tekster af: Anja Molin