‫- באקי הנמה -‬
‫התלבושת הזאת לא תעבוד.‬
‫ציפינו לך, מר הנמה.‬
‫יש לנו חדר פרטי מוכן בשבילך.‬ ‫מכאן, בבקשה.‬
‫זה מר.‬
‫למה קפה אספרסו חייב להיות כזה מר?‬
‫זה היה מר, ואז התחילה שיחה מרירה עוד יותר.‬
‫למה אתה שואל את זה עכשיו?‬
‫"למה"?‬
‫כי אני ממש רוצה לדעת.‬
‫זה באמת כל כך מוזר?‬
‫זה כל כך מוזר לרצות לדעת‬ ‫למה אבא שלי הרג את אמא שלי?‬
‫מעולם לא שאלתי את זה.‬
‫למה? למה הרגת את אמא, אבא?‬
‫יש קווים שלא אמורים לחצות‬ ‫עם רמת ההבנה של ילד חוצפן.‬
‫דע את מקומך.‬
‫בתור הבן שלה, זו זכותי לדעת.‬
‫אז, אבא, מה אני צריך לעשות כדי שתגיד לי?‬
‫אז, אבא...‬
‫סליחה.‬
‫מנהל המסעדה,‬ ‫מיצואו נונאקה, אשר נתן להם שירות,‬
‫תיאר זאת מאוחר יותר...‬
‫אני לעולם לא אשכח את המחזה.‬
‫מחזה כל כך מבעית, פקפקתי בעיניי.‬
‫אני צריך לעשות את זה?‬
‫חתיכת...‬
‫או יותר...‬
‫ככה?‬
‫רעידת אדמה!‬
‫היא גדולה!‬
‫זה היה מחזה מסתורי.‬
‫הדברים היחידים שלא רעדו היו השניים האלה.‬
‫נכון, אתה חצוף,‬
‫אבל אפילו אתה אמור לדעת‬ ‫מה המשמעות של להניח עליי יד.‬
‫להניח עליך יד?‬
‫בחייך, זה היה כלום.‬
‫לא ציפיתי שזה יעבוד עליך.‬
‫כלומר, בשביל עוג המדהים,‬ ‫תפיסת טאצ'י-שימה היא שעשוע.‬
‫שמעתי שאתה מכנה את העימות בינינו‬ ‫קרב בין אב לבן.‬
‫אתה לא רוצה שאעשה זאת?‬ ‫-לא.‬
‫זה בסדר גמור.‬
‫באקי...‬
‫הקשב!‬
‫- משטרה -‬
‫מה?‬
‫הפלקת לי בישבן!‬
‫באקי...‬
‫במשך ארבע שנים הוא השתוקק לעימות עם אביו.‬
‫אבל הצעיר נאבק.‬
‫אבל עם מה?‬
‫הוא רצה לסגת. לברוח.‬
‫להימלט.‬
‫בפקודת אביו,‬
‫הוא לא היה יכול שלא לעמוד דום.‬
‫כשאביו התקרב, הוא לא היה מסוגל שלא לסגת.‬
‫ואז הגיעה המכה העל-אנושית.‬
‫כשהוא עף באוויר...‬
‫כשהוא עף החוצה...‬
‫בעוד הוא הגן על עצמו...‬
‫הוא הגיע להבנה עמוקה בלתי נמנעת.‬
‫הוא ברמה אחרת לגמרי!‬
‫מה?‬
‫זאת לא אשמתך.‬
‫זאת לא אשמתך, אבל...‬
‫זו אשמת היד הזו שתפסה בצוואר של אביך.‬
‫חתיכת ממזר.‬
‫הבחור הצעיר התחיל להבין.‬
‫אביו לא כיוון לנקודות החיוניות שלו.‬
‫אז זה לא היה קרב.‬
‫זו הייתה משמעת.‬
‫נראה שלא חשבת מספיק על מה שעשית.‬
‫אתה חושב שהוא בסדר?‬
‫רבותיי, סליחה שהפרענו לארוחת הערב שלכם.‬
‫כפי שאתם רואים, אני מחנך את...‬
‫הבן החצוף שלי.‬
‫וואו! אין מצב!‬
‫אני מחנך אותו עכשיו.‬
‫הורה וילד. אב ובנו.‬
‫מערכת יחסים שמזמינה סכסוכים שוב ושוב.‬
‫הבן שמנסה להתגבר על אביו.‬
‫האב שלא יאפשר שיתגברו עליו.‬
‫כזו חדווה, נכון?‬
‫כזו חדווה!‬
‫זה בן אדם!‬
‫מה לעזאזל אתה עושה?!‬
‫רצח-התאבדות?‬
‫לא! הוא בחיים לא יעשה את זה! אני בטוח!‬
‫הוא הטיפוס האחרון שיתאבד.‬
‫באקי, היכון לנחיתה.‬
‫נחיתה?!‬
‫האם זה אפשרי בכלל לנחות על מטרה‬ ‫כשקופצים מבניין רב-קומות?‬
‫רב סמל אקיו קאמורה, בן 53,‬ ‫מיחידת הצנחנים‬
‫של הבריגדה המוטסת הראשונה‬ ‫בכוחות ההגנה הקרקעיים,‬
‫אשר ביצע 345 קפיצות, עם ההצהרה הבאה.‬
‫אתה צריך מרחק, גובה.‬
‫לדוגמה, אם אתה מגיע ליציבה הנכונה‬ ‫בגובה 3,000 מטרים,‬
‫אתה יכול לנוע‬ ‫בסביבות 1,000 מטרים ב-60 שניות.‬
‫לכן, אם אתה נמצא בגובה של יותר מ-150 מטר‬
‫ואתה מכוון לפגוע במכונית בחניון מתחתיך,‬ ‫ייתכן שזה אפשרי.‬
‫היו רק כמה מקרים בעבר‬
‫שבהם אדם ניצל מנפילה מגובה רב‬ ‫כשנחת על רכב.‬
‫ועדיין...‬
‫הוא חי.‬
‫מכוניות היוקרה האלה אולי חסרות תועלת,‬
‫אבל הן יוצרות ריפוד די טוב במצבים כאלה.‬
‫בסדר. אכלנו. שתינו את התה שלנו.‬
‫תפסיק להיות כזה תינוק.‬
‫לא יכול להיות שכבר סיימת!‬
‫תקים אותי. אני לא יכול לזוז.‬
‫תקים אותי.‬
‫לחיצת יד שמאל מסמלת את סוף מערכת היחסים.‬
‫למרות זאת, הוא לקח את אדיבותו של אביו‬ ‫והפך אותה נגדו‬
‫במתקפת פתע בוטה.‬
‫זה היה מעשה לא הוגן.‬
‫והרגשות שרצו בליבו של הבן...‬
‫האם זו הייתה חרטה?‬ ‫מודעות עצמית? אשמה? תחושת הישג?‬
‫לא היה זמן לחשוב‬ ‫על מה שהוא הרוויח או הפסיד.‬
‫הדימוי שהופיע בעל כורחו‬ ‫במוחו של הבן היה... זה.‬
‫אבן ענקית ונצחית,‬ ‫שרוח וגשם מכים בה ללא סוף.‬
‫לפני השטח היה ברק,‬
‫והיא הייתה מכוסה בשכבת גומי בעובי סנטימטר.‬
‫זה מה שכף ידו הכתה בכל כוחו.‬
‫תמונות רבות רצו במוחו במקביל.‬
‫רובן היו קשות וחסרות תקווה.‬
‫חתיכת... ממזר חוצפן!‬
‫תפסו אותו!‬
‫עצור!‬
‫אתה רק ממזר, אבל אתה נמנעת במכוון‬ ‫מנקודות חיוניות והכית עם כף יד פתוחה.‬
‫המחיר של רחמים על יוג'ירו...‬
‫זה יעלה לך.‬
‫אתה חושב שאתה רשאי?‬
‫אתה חושב שיש לך זכות...‬
‫לרחם עליי?‬
‫יש לך זכות, חתיכת ממזר?!‬
‫תענה לי!‬
‫זה כואב, בן זונה!‬
‫זה יהיה לילה ארוך.‬
‫נכון, אבא.‬
‫אני לא חייב לענות לך.‬
‫זה לא קרב.‬
‫כל עוד רק שנינו מתעמתים זה עם זה,‬
‫זה לא קרב בין אב לבנו, לא משנה מה.‬
‫אז אני לא אכוון לנקודות חיוניות.‬
‫סחרור אחורי!‬
‫בקרב של אב ובן, אנחנו לא מנסים לעשות נזק...‬
‫מה?‬
‫אתה כזה פרחח חסר היגיון.‬
‫אולי אנחנו לא מכוונים לנקודות חיוניות...‬
‫ואולי אנחנו לא מנסים לעשות נזק...‬
‫אני עדיין נלחם ביוג'ירו הנמה.‬
‫המכה האמיתית הראשונה של אבי‬ ‫בארבע השנים האחרונות, כמעט 1,500 ימים.‬
‫אולי הוא נמנע מאזורים חיוניים, אבל...‬
‫באותו רגע, הוא הרגיש חוסר אונים.‬
‫ההבדל בינו לבין אביו, יוג'ירו,‬ ‫היה גדול מדי.‬
‫מיד! ברגע זה!‬
‫גם אם המוח שלך הוא ערימה של חרא,‬ ‫הגוף שלך מגיב במהירות.‬
‫פעם היו מזלזלים במהלך הזה‬ ‫כי נשים וילדים עשו בו שימוש.‬
‫הוא יעשה את זה!‬
‫זה הזמן המושלם לזה.‬
‫הקטלניות שלו נמוכה,‬ ‫אבל הכאב שהוא גורם הוא עצום.‬
‫מכת השוט.‬
‫אז תעשה את זה.‬
‫המהלך שבו משתמשים נשים וילדים.‬
‫איך תרגיש מכת שוט מיוג'ירו הנמה?‬
‫איך היא תרגיש?‬
‫המכה שבאקי קיבל‬ ‫הייתה שונה מכל מכה שקיבל אי פעם.‬
‫ברגעים המעטים שהוא היה צריך לתקוף את אביו‬
‫הוא היה מסוגל לבלות כעת רק בהכנה עצמית.‬
‫ואז...‬
‫זה כואב...‬
‫זה כואב!‬
‫זה לא חסר תועלת לחלוטין.‬
‫זו הפעם השנייה שאתה עומד בהקשב היום.‬
‫הגוף שלו, שהוא חשב שהוא הקשיח והשחיז,‬
‫ספג בגידה מוחלטת‬ ‫בשל חוסר היכולת שלו להתנגד לכאב.‬
‫זה היה כמו שוט פלדה.‬
‫המטרה שלו הייתה‬ ‫האיבר הגדול ביותר בגוף האדם, העור.‬
‫אי אפשר להגן עליו לחלוטין.‬
‫לא הייתה לו ברירה אלא להשתמש בזה.‬
‫הגנה עצמית שמשמשת נשים וילדים‬ ‫שאביו לימד אותו.‬
‫תרגיש את הכאב, לעזאזל!‬
‫קשה לסבול את הכאב הזה.‬
‫להגיע לאבדון בו אתה שוכח הכול...‬
‫זה לא היה מפתיע שהצעיר היה בהלם.‬
‫השינוי הפתאומי באביו‬ ‫גרם לו להיראות כאילו הוא עורו הופשט.‬
‫זה די פשוט להבנה.‬
‫זה כמו לסטור ליד ימין.‬
‫ואז לסטור ליד שמאל כדי להפחית את הכאב.‬
‫הוא פיזר את הכאב ממכת השוט.‬
‫עיניו בלטו.‬
‫השיניים שלו חרקו.‬
‫אגרופיו היו קפוצים בכל כוחו‬
‫ואז נפתחו באותו כוח רב.‬
‫הוא יישר את זרועותיו בכל כוחו,‬ ‫כופף אותן באותו הכוח.‬
‫הוא רקע ברגליו בכל כוחו,‬ ‫ואז הרים אותן מעלה בכל כוחו.‬
‫הבטן שלו התכווצה.‬
‫הירכיים שלו נטו.‬
‫החזה שלו התהדק.‬
‫הגב שלו נדרך.‬
‫הוא נמנע מלהרפות כל חלק בגופו.‬
‫במילים אחרות...‬
‫כן, הוא הפעיל כל סיב שריר אפשרי‬ ‫בזמן שעמד במקום.‬
‫בזכות הכאב שנגרם מכיווץ כל גופו במקביל,‬
‫הוא פיזר את הכאב מעורו.‬
‫הוא בקושי הצליח לשמור על הבעה ניטרלית.‬
‫זה לא כאב? הכאב הזה?!‬
‫לא לכוון לנקודה חיונית‬ ‫זה מהלך טיפשי מפרחח טירון.‬
‫לא משנה כמה אתה טמבל,‬
‫אני בטוח שאתה מבין את זה עכשיו.‬
‫תקוף אותי!‬
‫תקוף אותי כאילו זו נקמת אם!‬
‫אתה לא צריך לבקש פעמיים.‬
‫זו נקמה, אחרי הכול.‬
‫הבחור הצעיר נעמד בתנוחת לחימה‬ ‫בפעם הראשונה באותו לילה.‬
‫מכף יד פתוחה לאגרוף...‬
‫מה שהשינוי הזה מסמל.‬
‫הידיים של אבא עדיין פתוחות.‬
‫נקטתי עמדה.‬
‫לא, זה לא זה.‬
‫לא בחרתי לנקוט עמדה מרצוני.‬
‫נאלצתי לנקוט עמדה.‬
‫זו הדרך.‬
‫כמו הטירון שאתה, תקוף אותי בכל הכוח שלך.‬
‫באקי!‬
‫מה?‬
‫תן את כל מה שיש לך, באקי!‬
‫מיטסונארי...‬
‫אל תדאג.‬
‫כל התושבים בסמוך ואורחי המלון‬
‫פונו על ידי הצבא.‬
‫כזה זקן אנרגטי.‬
‫תשמיד את העוג הזה‬ ‫ביחד עם כל הבניין!‬
‫אני מעריך את זה.‬
‫אני כבר לא כל כך מתוח.‬
‫בינתיים, אני פשוט אלך על זה.‬
‫לא טוב.‬
‫מדהים!‬
‫ברגע שהמכה השמאלית הישרה שלי‬ ‫הייתה מתוחה כמו מוט מוצק...‬
‫הוא תזמן זאת כדי לפגוש את המכה באותו הרגע!‬
‫הוא קלט אותי.‬
‫כמצופה.‬
‫באקי, זאת הייתה הפעם האחרונה.‬
‫הוא יודע שאני משקר.‬
‫התאפקת.‬
‫גם אני התאפקתי בתגובה לעלבון שלך.‬
‫אני חייב להראות לו‬ ‫את האני האמיתי שנמצא עמוק בפנים...‬
‫לא אעשה את זה שוב.‬
‫זה בטוח. מה שעומד מולי...‬
‫הוא התגלמות הכוח,‬ ‫שמעוטר באינספור הישגי קרב.‬
‫מובן שהוא ראה את כל יכולותיי במבט חטוף.‬
‫בחיי...‬
‫קדימה, באקי.‬
‫זה מספיק.‬
‫תראה לאביך את המיומנות האמיתית שלך.‬
‫בוא נעשה את זה באמת.‬
‫בסדר?‬
‫אה...‬
‫תרגום כתוביות: שלומית בכר‬