BAKI HANMA
Dette antrekket passer ikke.
Vi har ventet på deg, Mr. Hanma. Vi har et privat rom klart. Denne veien.
Det er bittert. Hvorfor må espresso være så bitter?
Det var bittert, så startet en bitrere samtale.
Hvorfor spør du om det nå?
"Hvorfor"? Fordi jeg gjerne vil vite det.
Er det virkelig så rart?
Er det rart å ville vite hvorfor du drepte mamma?
Jeg har aldri spurt før. Hvorfor drepte du mamma, pappa?
Enkelte grenser bør ikke krysses med forståelsesevnen til en drittunge.
- Kjenn din plass! - Det er min rett å vite det som sønn.
Pappa, hva må jeg gjøre for at du skal si det?
Så, pappa...
Unnskyld meg.
Restaurantsjefen som serverte dem, Mitsuo Nonaka, fortalte senere...
Jeg glemmer aldri synet. Så skremmende at jeg tvilte på egne øyne.
- Er det dette jeg må gjøre? - Du din...
Eller kanskje
dette!
- Et jordskjelv! - Et stort et!
Det var et mystisk syn. De to var de eneste som ikke ristet.
Du er uforskammet, men selv du burde vite hva det vil si å angripe meg.
Angripe deg?
Kom igjen, det var ingenting. Jeg forventet ikke at det skulle virke.
Et tachi-shime-grep er skøyerstreker for fantastiske Ogre.
Jeg hører at du kaller kampen vår en far-sønn-kamp.
- Vil du ikke det? - Nei.
Det er greit.
Baki.
Gi akt!
POLITI
Hva?
Du ga meg ris!
Baki.
Han har lengtet etter konfrontasjonen i fire år.
Likevel slet den unge mannen. Men med hva?
Han ville trekke seg unna. Løpe sin vei. Rømme.
Men han kunne ikke la være å stå i givakt etter farens befaling.
Da faren nærmet seg, måtte han bare flyve avsted.
Så kom det umenneskelige kraften.
Mens han fløy gjennom luften og ut, og mens han beskyttet seg,
innså han noe dypt inne i seg. Han er på et helt annet nivå!
Hva?
Det er ikke din skyld.
Skylden ligger på hånden som grep din fars hals.
Din jækel.
Den unge mannen begynte å forstå. Faren siktet ikke på hans vitale punkt.
Dette var ikke en kamp. Det var disiplinering.
Du har visst ikke reflektert nok.
Går det bra med ham?
Beklager at jeg forstyrrer middagen deres.
Som dere ser, disiplinerer jeg min uforskammede sønn.
- Jøss! Det er ikke mulig! - Jeg underviser ham nå.
Forelder og barn. Far og sønn.
Forholdet inviterer til gjentatte konflikter.
Sønnen som prøver å overvinne faren. Faren som ikke lar seg overvinne.
Er det ikke en glede?
For en glede!
Det er en person!
Hva er det du driver med?
Drap og selvdrap? Nei! Jeg er sikker på at han ikke hadde gjort det!
Han er langt ifra typen til å begå selvmord!
Baki, gjør deg klar for landing.
Landing?
Er det mulig å lande på et mål når man hopper fra en høy bygning?
Stabssersjant Akio Kamura, 53 år, fra flyskoleavdelingen
i Første luftbrigade, en del av forsvarsstyrken,
som har hoppet 345 ganger, sa dette...
Du trenger distanse og høyde.
Inntar du riktig stilling 3000 meter over bakken,
kan du bevege deg 1000 meter innen 60 sekunder.
Så er du 150 meter over bakken
og sikter på en bil på parkeringsplassen under, er det mulig.
Det har bare vært noen få tilfeller
hvor en person overlever et fall ved å lande på et kjøretøy. Men likevel...
Han lever.
Luksusbilene er kanskje ubrukelige, men de er gode puter i sånne tilfeller.
Greit, vi har spist og drukket te.
Ikke vær en baby. Du kan ikke være ferdig etter dette!
Hjelp meg opp. Jeg kan ikke røre meg.
Hjelp meg opp.
Venstre hånd betyr slutten på et forhold. Likevel brukte han farens godhet mot ham
med et åpenbart angrep.
Det var urettferdig. Og følelsene som flimret i sønnens hjerte...
Var det anger? Selvbevissthet? Skyldfølelse? Suksess?
Det var ikke tid til å tenke på hva han hadde fått eller mistet.
Bildet som dukket uvillig opp i hodet til sønnen var dette.
En enorm og evig stein, stadig rammet av vind og regn.
Den avrundede overflaten hadde glans, og var dekket av én centimeter tykk gummi.
Det var det han slo så hardt han kunne med håndflaten.
Mange bilder dukket umiddelbart opp.
De fleste var alvorlige og håpløse.
Din uforskammede jækel!
Ta ham!
Stopp!
Du er bare en drittunge, men du unngikk vitale punkt og slo med åpen hånd.
Prisen for å holde tilbake med Yujiro...
Det vil koste deg.
Tror du at du har den? Tror du at du har retten
til å holde tilbake med meg?
Har du den retten, jækel?
Svar meg!
Det gjør vondt, drittsekk!
Dette blir en lang natt.
Det stemmer, pappa. Jeg trenger ikke svare deg.
Dette er ikke en slåsskamp.
Så lenge det er mellom oss to, vil det alltid være en far-sønn-kamp.
Så jeg vil ikke sikte på vitale punkt.
Backspin! Vi prøver ikke å skade når det er en far-sønn-kamp.
- Hva? - Du er en urimelig drittunge.
Vi går kanskje ikke for vitale punkt,
og unngår alvorlige skader,
men jeg slåss mot Yujiro Hanma.
Fars første angrep på fire år, nesten 1500 dager.
Han unngår vitale punkt, men han følte seg maktesløs i det øyeblikket.
Forskjellen mellom ham og faren var for stor.
Med en gang! Øyeblikkelig!
Selv om hjernen din er dritt, angrer kroppen din fort.
Manøveren ble sett ned på fordi den ble brukt av kvinner og barn.
Han kommer til å gjøre det!
Dette er det perfekte tidspunktet.
Dødeligheten er lav, men smerten den gir er enorm.
Piskeslaget.
Så gjør det. Manøveren kvinner og barn bruker.
Hvordan vil et piskeslag fra Yujiro Hanma være? Hvordan?
Slaget Baki fikk var ikke som noe han hadde fått før.
Den lille stunden hvor han burde angripe, brukte han nå til å stålsette seg.
Og så...
Det gjør vondt!
Denne er ikke helt ubrukelig.
Det er andre gang du gir akt i dag.
Kroppen han trodde han herdet og finpusset,
ble forrådt av mangelen på smertetoleranse.
Det var som en stålpisk.
Målet var menneskets største organ, huden. Det er umulig å beskytte den helt.
Han måtte bruke det. Selvforsvar brukt av kvinner og barn, som faren lærte ham.
Pokker ta, føl smerten!
Det er vanskelig å tolerere smerten.
Gå inn i glemselens verden hvor du glemmer alt.
Den unge mannen var selvsagt sjokkert.
Farens bråe forvandling gjorde at han så flådd ut.
Det er enkelt å forstå.
La oss si at du slår høyre hånd. Så slår du venstre for å minske smerten.
Han spredte smerten fra slaget.
Øynene hans bulet. Tennene var sammenbitt.
Han knyttet nevene så hardt han kunne, og åpnet dem med samme styrke.
Han strakk ut armene og strammet dem med all sin kraft.
Han tråkket ned og løftet beina med all sin kraft.
Magen bøyde seg. Han bøyde hoftene.
Brystet strammet seg. Ryggen ble anspent.
Han motsto å la noen kroppsdel slappe av. Med andre ord...
Ja, han strammet hvert eneste fiber mens han fortsatt sto stille.
Takket være smerten fra å stramme alt, oppløste han smerten fra huden.
Han klarte så vidt å opprettholde sitt nøytrale uttrykk.
Var det ikke vondt? Den smerten?
Tåpelig for en uerfaren unge å ikke gå for vitale punkt.
Uansett hvor dum du er, forstår du det nok noenlunde nå.
Angrip meg!
Angrip meg som om du hevner en forelder!
Jeg er ikke tung å be. Dette er tross alt hevn.
Han inntok en kampstilling for første gang den kvelden.
Fra åpen hånd til knyttneve. Alt den endringen betyr.
Pappas hender er fremdeles åpne.
Jeg har valgt en posisjon.
Nei, det stemmer ikke. Jeg valgte ikke posisjonen av egen vilje.
Jeg ble tvunget til det.
Sånn skal det være. Som nybegynneren du er, gi meg alt du har.
- Baki! - Hva?
- Gi alt du har, Baki! - Mitsunari.
Ikke bekymre deg. Alle beboerne og hotellgjestene i nærheten
har blitt evakuert av militæret.
For en energisk gammel mann.
Ødelegg Ogre sammen med hele bygningen!
Jeg setter pris på det. Jeg er ikke så anspent mer.
Inntil videre skal jeg bare gå for det.
Ikke bra.
Fantastisk!
Da min rette venstre var utstrakt som en påle,
møtte han slaget på nøyaktig samme tidspunkt.
Han forstår meg.
- Dette er bra. - Baki, det var siste gang.
Han vet at jeg lyver.
Du holdt igjen. Jeg har også holdt igjen på grunn av fornærmelsen din.
Jeg må vise ham den ekte meg som jeg er dypt inne.
Jeg gjentar det ikke.
Det er sikkert. Foran meg står
personifiseringen av styrke, smykket med utallige kampprestasjoner.
Selvfølgelig så han øyeblikkelig gjennom alle mine evner.
- Bevares. - Hva?
Kom igjen, Baki, nå er det nok.
Vis faren din hva du virkelig kan.
La oss gjøre dette på ordentlig. Greit?
Tekst: Lovise Kvalsund