BAKI HANMA
Půl vteřiny předtím, než mozku dojde, že má jednat,
se nevědomky přibližujeme božství.
A můžeme toho využít.
Každý člověk s půlvteřinovým předstihem nějakým způsobem naznačí,
co udělá.
Baki měl ruce v kapsách a byl neustále ve střehu.
Vyčkával, kdy přijde ta správná chvíle.
Moment, kdy bude moci udeřit
jako meč vytažený z pochvy
a přítomnost se promění v příležitost.
Každou chvílí by měla přijít.
No jo...
Co je?
Momentálně se otec se synem snaží zjistit,
co má ten druhý v plánu.
Takhle to ale není fér.
Co to dělá?
To už by stačilo.
Nemusíš čekat půl vteřiny, než se rozhodneš, jak zaútočíš.
Co to má znamenat?
Něco tě naučím.
Naučíš?
Nemusíš se rozhodovat, co uděláš, teprve půl sekundy před útokem.
Pět vteřin!
Dám ti pět vteřin, než zaútočím.
Sám ti je odpočítám.
Cože? Jak jako odpočítáš? To myslíš...
Postupně ohnu každý prst,
a jakmile budu mít zatnutou pěst, pořádně se jí oženu.
Chtěli vyzkoušet rychlost svých reakcí,
ale nakonec z toho vznikla úplně jiná hra.
Tak se na to pořádně připrav.
Fyzicky i psychicky.
Počkej! Ještě jsem na nic nepřistoupil!
Pět.
Čtyři.
Co je to za blbou hru?
Tři.
Dva.
Jedna...
Útočí!
Teď!
Baki potřeboval být během zlomku vteřiny připravený k útoku.
Jeho tělo nakonec automaticky rozhodlo,
že dostane ruce z kapes rychleji, když se skrčí do podřepu,
než kdyby se je snažil zvednout před sebe.
Podobně funguje i technika tasení meče v japonském šermu iaidó.
Šermíř nechává jílec meče směřovat k podlaze
a tasí pohybem v bocích.
Baki svému otci toho večera věnoval ten nejlepší dárek.
Kopanec do horní a pak spodní čelisti.
Tato technika měla napodobovat tygří čelisti.
Proto se taky jmenovala „Tygří výkop“. Byla to nádhera.
Jak jsi mohl naletět na tuhle klasickou techniku?
Už ti to ve stáří moc nemyslí, Zlobře.
Ale stejně...
Baki...
Musím uznat, že jsi fakt pěkně silnej kluk.
Baki kolenem tlačil na otcův silný krk.
Stejně tak věděl, že uvěznil jeho paži.
Opravdu jsem ho dostal pod sebe!
Považoval to za neuvěřitelný úspěch, ale taky ho to dost znervóznilo.
Pociťoval dvě věci zároveň.
Měl bys být opatrnější, Zlobře.
Sdílíš s tím netvorem stejnou DNA.
Neměl bys ho tak podceňovat.
Jsi fakt idiot!
Tati, slyšíš mě?
„Byl jsem zvědavý, s čím na mě vyrukuješ.
Tyhlety triky jsou ti fakt podobný.“
No, v týhle pozici nic takovýho asi neřekneš.
Přestaň si ze mě střílet!
Tohle přece nemůže být konec!!
Na to se ti můžu vykašlat!
Zkus se mi vysmeknout, sakra!
Júdžiró Hanma se nevzdává, slyšíš?
Baki, moc ho neprovokuj.
Tvůj táta není žádnej slaboch.
„Dobře“?
Zvedá pravou ruku...
Počkat.
Co tím jako sleduje?
Co to znamená? Že si pořád věří?
Určitě k tomu musí mít důvod.
Rozhodil jsem ho, nebo snad zmátl? Netuším, co má v plánu.
V týhle pozici je přece naprosto bezmocný.
Co mi tou pravačkou může udělat?
- Puknul! - Vidíte to?
Zabořil ruku do země!
Normálně jí prorazil asfalt!
To nemůže být člověk!
Na to je až moc silný!
Jak ho vůbec napadlo,
že by rukou mohl prorazit asfalt?
Něco takovýho dokáže jenom Júdžiró Hanma.
To rozhodně.
Nikdo jiný by to nedokázal.
Zlobr se nedívá na zemi a asfalt stejně jako my ostatní.
Kdybyste někoho přišpendlili k želatině,
taky by se vám ho nepodařilo uvěznit.
Promiň, tati. Uvědomuju si...
že tyhle triky používám dost často.
Jenže víš co?
Musím tenhle souboj vyhrát.
I když to znamená, že si nachčiju do kalhot.
Jste si tím jistý, šéfe?
Začali už před nějakou dobou.
S čím přesně?
No... i ve zprávách kolem toho dělají pěknej humbuk.
To se tak moc chceš jít podívat, jak probíhá obyčejná rodinná šarvátka?
No...
to si...
pište!
Já taky.
Co na to říkáte?
No nemám úžasnýho tátu?
Je tak silnej,
že jsem se z toho i já, Baki Hanma, pochcal strachy.
Do toho Tygřího výkopu ti to šlo.
Moc brzo ses ale rozbrečel a pochcal.
No jo, máš pravdu.
Furt jenom brečím, chčiju si do kalhot a používám všelijaký triky.
To ti došlo až teď?
Musím vyhrát.
Za každou cenu.
Klidně se kvůli tomu rozbrečím, pochčiju...
a vyzkouším na tebe všechny možný triky.
Co to bylo?
Obloukový kop z přemetu?
A okamžitý protiútok?
Ustál to!
On ho netrefil?
To bylo fakt dobrý, tati.
Co to?
Tak jo. To už by stačilo.
Co se to děje? Najednou se tváří strašně laskavě.
Ty jo...
Netušil jsem, že je toho schopný.
Odfláknutými útoky v tobě svoje geny podle všeho neprobudím.
Očividně je musím pořádně profackovat.
Cože?
Krev rodu Hanma... moje DNA...
Už je to tady.
Chystá se to ukončit.
Baki... můj synu...
Až doposud byl můj život jen samá nuda.
Ta jeho záda!
- Zlobr! - Tvář démona!
Nakonec to byl vážně až můj syn,
díky komu jsem pocítil nějaký adrenalin.
Démon začal ronit slzy.
Vážně chce udělat tamto?
Co přesně?
Je to blázen!
Snad to přežiješ.
Cože?
Děkuju za boží večer.
Koukej otci udělat radost!
Vím, že za to vděčíme náhodě,
ale stejně nemůžu uvěřit, že ta obří komnata pořád stojí.
Pane profesore... Na co se to díváme?
Na první pohled to působí dost děsivě.
Jako figura nějakého démona.
Hlavně by mě zajímalo...
proč jeho záda vypadají takhle.
Jinak je všechno anatomicky správně.
Ruce, ramena i všechno od pasu k nohám.
Tak proč zrovna jeho záda vypadají jako tvář démona?
Myslíte, že jde o nějaký náboženský motiv?
Tenhle reliéf vypadá úplně stejně.
Až na to pozadí.
To jsou zbraně.
Hroty různých velikostí.
A všechny míří na něj.
Ne... když vezmeme v úvahu jejich počet a rozmanitost,
nejspíš znázorňujou celá vojska.
Tak to je fakt něco.
Musí mít obrovskou sílu.
Máte pravdu. S tolika zbraněmi...
Nemluvím o tom vojsku.
Mám tím na mysli, že to musel být opravdový ďábel,
když mu dokázali čelit jen s celou armádou.
To je pravda.
Ty jo! Úplně to auto rozmlátil!
S takovou svýho syna zabiješ.
Představte si, jak ničivý útok to musel být,
když jednou ranou zároveň zničil i tu dodávku.
Baki si docela pozdě uvědomil jednu věc.
„Právě bojuju s někým tak strašně silným,
že se ho děsí celé národy.
I když do toho dám všechno,
stejně ho nemůžu porazit.“
Tenhle pocit já znám...
Tu sladkou otupělost...
Už to cítím. Že by mě už můj mozek začal dopovat?
Svrbí mě záda.
Určitě už je na nich vidět...
Ten maličký démon...
No jo, nic víc už jsem udělat nemohl.
Vyždímal jsem ze sebe všechno.
Včetně svých chcanek.
Prostě všechno, co ve mně bylo.
Už toho mám dost.
To už by stačilo.
Chceš pokračovat dál?
Fakt jsi tak...
strašně silnej, že na tebe musím být hrdej.
Mám pokračovat, nebo to vzdát?
Vím, že tobě jsou tyhle věci cizí,
ale když ses mě na to zeptal takhle přímo, sám chci...
Tati?
Taky chci... co to?
Kdo to je?
Neříkej, že jsi zabloudil, Júičiró Hanmo.
- Cože? - Co se děje?
- „Júičiró?“ - Kdo to je?
To je děda?
Vůbec ses nezměnil.
To jsou ale široký ramena.
Můj syn bojuje se svým vlastním synem...
Baki, chlapče...
Ano?
Vážně ho můžeš porazit.
On ho vidí?
Cože? Co by měl vidět?
Muže, který porazil Američany ještě před Júdžiróem.
Jak jako „porazil Američany“?
Nechápu, o čem to mluvíte.
O Júičiróovi Hanmovi.
Je to Júdžiróův biologický otec.
Stalo se to za druhé světové během bitvy o Okinawu.
Tím myslím období od 1. dubna 1945,
kdy ten ostrov napadli Američani,
až do podepsání dohody o kapitulaci 7. září v Kadeně.
Mluví se o tom jako o šesti měsících neskutečného pekla.
Ve skutečnosti to ale proběhlo jinak.
Dvanáct kilometrů na severovýchod od Okinawy,
leží osamělý ostrůvek,
který nemá ani kilometr v průměru a nenajdete ho na žádné mapě.
A na tenhle malý kus země
Američani shodili více než 1000 tun výbušnin.
Tisíc tun?
To všechno použili proti japonské armádě?
Nebylo to ani proti císařské armádě,
ani proti místním.
Snažili se zabít jednoho jediného člověka, Júičiróa Hanmu.
Bombardovali ho lodě na moři
i letadla ve vzduchu.
Shodili na ten ostrov tolik bomb, že ho úplně přetvořili.
A pak se tam vylodili.
Úkolem těch vojáků bylo pouze najít mrtvolu toho muže.
Jednoduchá mise se ale brzo proměnila v peklo.
Najednou za nimi stál...
ten samý Japonec, s jehož tělem se měli vrátit.
V pravé ruce mu plandalo tělo vojáka, který šel úplně vzadu.
Měl nepřirozeně zkroucený krk.
Generálmajor James, který tu operaci řídil, pak řekl tohle.
I bitevní loď Jamato jsme potopili jenom s dvanácti oběťmi.
Jak vás mohl takhle zesměšnit blbý opičák?
„Nebyl to žádný opičák,“
říkali si v duchu mladí vojáci, ale radši drželi jazyk za zuby.
Tady už nejde o efektivitu,
ale o důstojnost našich hrdých mariňáků!
A tak Jamese nenapadlo nic lepšího, než požádat generála MacArthura
o svolení použít atomovou bombu.
To je přece naprosto směšné!
Třicet osm dní předtím
císař v rozhlase oznámil, že je válka u konce,
takže to svolení samozřejmě nezískal.
Ve stejný večer, jako když ukončili Jamesovu operaci,
došlo k jistému incidentu.
Vojáci uslyšeli náraz, a když se šli podívat, co se stalo,
našli jeho tělo zaražené do paluby lodi.
Jen jeden voják viděl, co se stalo.
Zrovna relaxoval na palubě,
když vtom uslyšel hlasitou ránu.
A když se otočil, byl si jistý,
že vidí odcházet nelítostného démona.
DÉMON
Jeho velitele potkal náhlý a krutý konec.
Tloušťka paluby bitevní lodi Iowa dosahovala 233 milimetrů.
Jamesova smrt podle všeho celou posádku pěkně vyděsila.
„Jak velkou sílu asi musí mít, že se mu podařilo něco takového?“
„Nepoužil nějakou zvláštní techniku?“
„Je to démon!“
Říkali si, co je to proboha za monstrum.
On tam ale pořád byl s nimi.
Schovával se a čekal, dokud se na palubě neshromáždila celá posádka.
Měla přes 2000 členů.
Júičiró tam tehdy použil jakousi záhadnou techniku.
Osobně jsem u toho samozřejmě nebyl,
ale vzhledem k tomu, že více než 2000 lidí skočilo přes palubu,
jen aby se odtamtud dostali pryč,
určitě si dokážeš představit, jak strašné to muselo být.
Během pouhých pár minut
se všichni na nějakou bitevní loď Iowa, pýchu amerického národa, úplně vykašlali.
Takže se nedivím, že se o něm mluví jako o člověku, co porazil Ameriku.
Co to bylo za techniku?
Říká se jí...
„Šaty“.
A zase je fuč.
Už jsem tátu dlouho neviděl, ale něco mi připomněl.
Svoji nejoblíbenější techniku.
Překlad titulků: Veronika Kursová