O jumătate de secundă înainte ca creierul să proceseze „acum”.
E o stare divină de care nu știi nici tu.
Să identifici clipa aia...
Fiecare om transmite un „semnal” cu jumătate de secundă înainte.
Cu mâinile în buzunare și observând constant,
așteptând acel „acum” care va veni.
Ca o sabie în teacă,
care așteaptă să fie scoasă.
Acel „acum” care poate veni oricând.
Și acum, acel „acum” poate veni fix acum.
Chiar așa.
Ce?
Tată și fiu, familie, atenți la intențiile celuilalt.
Dar nu e bine.
Ce face?
Ajunge!
Nu e nevoie să aștepți acea jumătate de secundă înainte să ataci.
De ce face asta?
Îți spun eu.
Îmi spui tu?
Nu e nevoie să te grăbești când îți dai seama de „activare”.
Cinci secunde!
Îți țin eu numărătoarea inversă, cu cinci secunde înainte să atac.
Ce? Numărătoarea inversă? Ești...
Voi îndoi fiecare deget,
iar când palma se va transforma în pumn,
voi ataca.
Trebuiau să fie atenți la declic,
dar s-a transformat într-un joc diferit.
Pregătirea fizică. Pregătirea mintală.
Pregătește-te!
Stai! N-am fost de acord!
Cinci.
Patru.
Ce are de gând?
Trei.
Doi.
Unu!
Uite!
Acum!
Cei mai rapizi pumni, mai rapizi de o fracțiune de secundă.
Până la urmă, corpul a decis că cea mai rapidă mișcare
nu era să scoată mâinile din buzunare, ci să lase mâinile la aceeași înălțime
și să-și coboare corpul, ca să scoată mâinile.
Se aseamănă
cu mișcarea și logica din spatele iai, arta de a scoate sabia,
când mânerul șterge podeaua, iar șoldul e întors pentru a scoate sabia.
A fost cel mai mare dar din seara aceea de la fiul său, Baki.
Falca de sus și cea de jos...
O mișcare secretă care imită mișcarea fălcilor tigrului.
Numită Regele Tigru!
O realizare grozavă!
Să te lași învins de o mișcare de luptă clasică...
Ești mai slab la bătrânețe, Căpcăunule.
Totuși...
Baki, ești incredibil de puternic, băiete.
Simțea clar gâtul tatălui său sub genunchi.
Simțea clar brațul tatălui său care nu putea mișca.
Tata e clar sub mine acum!
Un sentiment de realizare imens
și o neliniște incredibilă...
Le-a simțit pe amândouă!
Căpcăunule, ai fost prea neglijent.
Baki e un monstru cu AND-ul tău.
L-ai subestimat prea mult.
Idiotule.
Tată, mă auzi?
„Mă întrebam ce vei face
și mă așteptam să încerci asta.”
Tată, pariez că ți-e greu să spui așa ceva în poziția asta.
Lasă prostiile, tată!
Nu cumva să lași să se termine așa!
Nu-ți dau voie!
Încearcă să revii, la naiba!
Așa ar face Yujiro Hanma, ce naiba!
Baki, nu-ți forța norocul!
Tatăl tău nu-i așa de slab, să știi.
„OK”?
Ridică brațul drept...
Stai!
Ce rost ar avea să ridice mâna?
Ce semnifică? Încredere?
Nu poate fi așa, degeaba.
E agitat sau nedumerit? Nu-mi dau seama ce va face!
E într-o poziție din care nu poate ieși.
Ce naiba să facă cu brațul drept?
- O crăpătură în pământ! - Uite!
E îngropat în pământ!
Brațul lui e îngropat în asfalt!
Nu e om!
E prea puternic!
Să spargi asfaltul cu pumnul...
E o idee grozavă.
Doar Yujiro Hanma ar putea s-o facă.
Asta e sigur.
Sută la sută sigur.
Pentru Căpcăun, pământul și asfaltul nu-s ca pentru ceilalți.
Dacă lupți pe gelatină sau agar-agar,
nu poți fi țintuit la pământ.
Scuze, tată! Chiar a fost...
o mișcare la care te așteptai.
Dar, vezi tu, lupta asta...
Trebuie s-o câștig chiar dacă mă piș pe mine.
Ești sigur, șefule?
A trecut ceva timp de când a început.
Ce anume?
Adică... cei de la știri o fac să pară ceva important.
Vrei să vezi o luptă tată-fiu?
Păi... vreau să văd!
Și eu.
Ce ziceți?
Nu-i așa că tata e grozav?
E așa de puternic, că și eu, Baki Hanma, m-am pișat pe mine.
A fost bine până la Regele Tigru.
Plângi și faci pe tine imediat.
Exact. Așa e.
Plâng. Fac pe mine. Înșel. Păcălesc.
Acum ți-ai dat seama?
Voi câștiga cu orice preț.
Chiar dacă trebuie să plâng, să fac pe mine,
să înșel sau să păcălesc.
Ce-a fost asta?
O lovitură laterală cu piciorul?
Pentru a contracara?
A aterizat!
Nu a fost lovit?
Foarte bine, tată.
Bravo! E bine.
Ce se întâmplă? Are o expresie blândă.
Nu știam că poate arăta așa!
Încercările astea slabe nu vor trezi genele din tine.
Sunt gata să le trezesc.
Sângele Hanma... ADN-ul...
Nu mai durează mult.
Îi va pune capăt.
Fiul meu, Baki...
Viața mea a fost tare plictisitoare.
Spatele său!
- Căpcăunul! - Fața oni!
Cel care m-a făcut să simt ceva
a fost, normal, fiul meu.
L-a făcut să se arate.
Chiar va face asta?
Ce?
E nebun!
Trăiește!
Mulțumesc pentru seara minunată!
Fă-l fericit pe tatăl tău!
Da, o coincidență, însă...
Cine ar fi zis că o cameră ca asta încă există?
Dle profesor Chris... Ce e ăsta?
La prima vedere, pare înfricoșător.
Parcă e un desen cu un diavol.
Dar mă întreb...
de ce spatele?
Din punct de vedere anatomic, e foarte exact.
Brațele, umerii, și de la talie până la picioare.
Dar de ce e spatele ca fața unui diavol?
Dle profesor, e un fel de imagine religioasă?
Ăsta e la fel.
Dar fundalul e diferit.
Sunt arme.
Vârfuri de diferite mărimi...
Sunt arme îndreptate spre el.
Nu. Având în vedere varietatea și numărul,
acestea reprezintă arme, armament.
E uimitor.
Ce putere de luptă grozavă!
Așa e. Sunt multe arme.
Nu asta înseamnă.
Ci că diavolul avea așa o putere de luptă,
că a fost nevoie de atâtea arme ca să-l înfrunte.
Sigur.
Mașina aia a fost total distrusă!
Îți vei ucide fiul.
Puterea ucigătoare de a lovi un om
și de a zdrobi complet o dubă mare cu același pumn.
Era cam târziu, dar Baki și-a dat seama de ceva.
„Da, acum mă lupt
cu o forță care sperie națiuni.
Chiar dacă aș da totul, tot nu l-aș putea învinge.”
Senzația asta...
Amețeala asta dulce...
Îl simt. E Drogul cerebral?
Mă mănâncă.
Probabil apare pe spatele meu...
Micul oni...
Da. Am făcut tot ce-am putut.
Am dat totul.
Până și urina.
Am stors tot ce aveam.
M-am săturat.
Ajunge!
Vrei să continui?
Chiar ești...
un tată așa de puternic, că sunt mândru.
Să continui? Sau să renunț?
Știu bine că nu va merge,
dar să mă întrebi asta direct, tată, e...
Tată...
Pentru mine...
Cine e?
Te-ai pierdut, Yuichiro Hanma?
- Ce? - Ce e?
- „Yuichiro”? - Cine e?
Bunicule?
Nu te-ai schimbat.
Are umerii uriași.
Copilul meu se luptă cu al lui.
Baki, băiete!
Da?
Poți câștiga.
Îl vede?
Ce? Ce să vadă?
Cel care a învins America înaintea lui Yujiro.
A învins America?
Nu înțeleg ce vreți să spuneți.
Yuichiro Hanma.
Tatăl biologic al lui Yujiro Hanma.
Era bătălia de la Okinawa, Al Doilea Război Mondial.
De la 1 aprilie 1945,
când armata SUA a invadat Okinawa,
până la predarea din Kadena de pe 7 septembrie,
au fost șase luni de iad: Bătălia de la Okinawa.
Dar n-a fost așa de fapt.
La 12 km nord-est de insula principală din Okinawa
e o insulă solitară,
mai mică de un kilometru în diametru, care nu apare pe nicio hartă.
În acea zonă mică,
au fost lansate peste 1.000 de tone de explozibil.
O mie de tone?
Atât explozibil a fost folosit pe armata japoneză?
Nu pe armata japoneză.
Nici pe localnici.
Ci pe un singur om: Yuichiro Hanma.
Bombardament de la armele navale de pe ocean.
Bombardament aerian din cer.
După atâtea bombe, că până și forma insulei s-a schimbat...
au aterizat.
Misiunea soldaților era să găsească cadavrul.
Misiunea aparent simplă s-a transformat în altceva.
În picioare era
japonezul care trebuia să fie mort.
În mâna lui dreaptă, într-o poziție ciudată,
era capul soldatului din spate.
Comandatul operațiunii, generalul-maior James, a zis:
Și împotriva navei de luptă Yamato,
am pierdut doar 12 oameni înainte s-o scufundăm!
Cum naiba putem fi făcuți de rușine de o maimuță?
„Omul ăla nu-i maimuță.”
Tinerii soldați au înghițit în sec.
Nu e vorba despre eficiență.
Trebuie să protejăm demnitatea soldaților din Marină!
James i-a cerut comandatului suprem MacArthur
permisiunea să folosească bomba atomică.
E ridicol! Absolut ridicol.
Cu 38 de zile mai devreme,
împăratul anunța sfârșitul războiului.
Nu se putea acorda permisiunea.
În noaptea aia, când s-a dat ordinul ca misiunea să se încheie,
s-a întâmplat.
După ce au auzit sunetul unei lovituri, soldații au văzut
cadavrul generalului-maior James înfipt în puntea navei.
Doar un soldat a fost martor la eveniment.
În timp ce se relaxa pe punte,
a fost speriat de o lovitură puternică.
Când s-a întors, a văzut clar.
Imaginea unui oni înfricoșător, pe cale să plece liniștit.
A fost un sfârșit grotesc pentru comandantul operațiunii.
Puntea navei de luptă Iowa avea 233 de milimetri grosime.
Se pare că membrii echipajului au fost foarte speriați.
„Ce fel de putere îți trebuie ca să faci așa ceva?”
„A fost o tehnică?”
„Un oni!”
„Ce fel de monstru e ăsta?”
Nu plecase.
Până s-au adunat încă vreo 2.000 de soldați pe punte,
oni a stat ascuns.
Pe nava aceea, Yuichiro a folosit o tehnică misterioasă.
Eu nu am văzut-o, dar...
Având în vedere că peste 2.000 de soldați ai navei Iowa
au sărit în ocean ca să scape,
îți dai seama ce groaznică a fost.
În câteva minute,
întreg echipajul a abandonat nava de luptă Iowa, mândria țării.
Nu e de mirare că se spune că a învins America.
Ce fel de tehnică a fost?
Așa se numește tehnica:
„Mantie”.
Fir-ar, a dispărut.
Mi-am amintit ceva după ce am zărit fața aceea nevăzută de mult.
Cea mai bună tehnică a tatei.
Subtitrarea: Carla Mona Gîlcă