BAKI HANMA
Můj táta Júičiró je úplně jiný než já.
Vlastně je to můj pravý opak.
Žijeme zcela odlišné životy. Dokonce ani nepoužíváme stejné techniky.
Jednu z těch jeho chvatů ale musím obdivovat,
i když to nerad přiznávám.
To je ono! O tom jste mluvil, že?
Ticho!
Tuhle techniku ti mariňáci nazvali...
„Šaty“.
Ale ne! Cože?
Udělal si z něj nunčaky.
Bylo to proto, že to pak vypadá,
jako by se z tvojí oběti stal kus oblečení.
Tak co, lidi? Myslíte, že svýho syna vychovávám moc tvrdě?
Z člověka se stal nunčak.
Jak v té rychlosti asi vnímal okolní svět?
Jeho mozek nestíhal zpracovávat přítomnost.
Než si uvědomil, co vidí, bylo to už dávno minulostí
a pak už jen pouhou vzpomínkou.
Působením nevídaně velké odstředivé síly se mu v mozku nahromadila krev.
Jeho nos, ústa, uši i oči
sloužily jako otvory, ze kterých mohla uniknout ven.
Všechno kolem mě zrudlo. Země, nebe, lidi i všechno ostatní.
Dokonce i táta.
To obrovské množství krve, která se mu nahromadilo v očích,
zahalilo jeho zorné pole do takzvaného rudého závoje,
takže i noční obloha působila rudě.
Všem přihlížejícím bylo hned jasné,
jak je takové množství energie nebezpečné.
Jako by byli v místnosti,
kde někdo házel kladivem.
V okruhu 100 metrů od této dvojice
najednou nikdo nebyl.
Aha, vypadá to, jako by ho obklopoval ze všech stran.
Z Bakiho se staly poloprůhledné šaty,
které teď zahalujou Júdžiróovo tělo.
Něco takovýho bych fakt nezvládl.
I kdybych s někým dovedl máchat jako s ručníkem,
nikdy bych ho nedokázal ovládat jako nějaký nástroj.
Nebo jako svoji oblíbenou zbraň.
Zbraň?
No jo!
Nunčaky nejsou jenom obyčejné nástroje,
ale zbraně!
Takže s ním za chvíli...
Slyšíš mě, Baki?
Ať už mě vnímáš, nebo ne,
musíš se bránit!
Chraň svoje tělo!
Pokud si chceš říkat Hanma,
musíš to ustát!
Opovaž se umřít!
Auto, které Bakiho otec zasáhl, se převrátilo.
A použil k tomu tělo vlastního syna.
Poslyšte, lidi...
Nesmíte mýho syna...
podceňovat.
Tenhle kluk...
toho snese víc, než si myslíte.
Neberte jeho sílu na lehkou váhu.
No nádhera!
Vážně jim závidím.
Musí k sobě chovat neuvěřitelnou důvěru.
Já to věděl.
Vážně tu schopnost mám.
Ten dar.
Dokážu se...
těm útokům bránit.
Všechny je ustojím.
Nemusím se bát ani rohu auta,
ani toho skla, pneumatik nebo podvozku.
Všemu se dokážu ubránit.
Něco jsem odrazil
a něčemu jsem se vyhnul
nebo jsem to zničil.
Z každého útoku, kterému čelím,
se vždycky zase vzpamatuju.
Poslyš...
jak dlouho se se mnou chceš držet za ruce?
Půjdeme snad někam na procházku?
Ne.
Akorát ti chci poděkovat.
Mám pro tebe dárek.
Doufám, že ho přijmeš.
Doposud jsem si totiž jenom vychutnával tvoji štědrost.
To je pěkně ošklivá panenka.
Nemá to být panenka, ale samuraj.
Kdy jsi ho stihl vyrobit?
Zatímco jsi se mnou tak mlátil,
postupně jsem posbíral součástky
a pak jsem jednu po druhé spojil.
Doufal jsem, že to bude vypadat o dost líp.
Ty ruce a nohy se mi moc...
Vymýšlíš si.
Všiml jsem si,
že jsem v rukou necítil tak velký náraz, jako bych měl,
když jsi do něčeho vrazil.
Myslel jsem, že to jenom hraješ.
Byly to samý tvrdý a ostrý věci,
ale buď jsi je zničil, odrazil nebo ses jim vyhnul.
Všechno jsi ustál.
Ve skutečnosti jsi sebou nenechal mlátit.
Ty ruce a nohy se mi fakt moc nepovedly.
Co jsi to před chvílí říkal?
Že sis jenom vychutnával moji štědrost?
Přesně tak.
Už teď jsi mě...
štědře nechal vyhrát!
Fakt jsem už dlouho umíral nudou.
Neměl jsem ze života žádnou radost.
Už nevím, kdy to bylo,
ale jednou se sešlo pět zločinců odsouzených k smrti.
Líbilo se mi, jak se všichni tvářili.
Jejich krédem bylo:
„Chceme poznat porážku.“
A tomu já rozumím.
Až moc dobře.
Než jsem se nadál, vyšplhal jsem se...
úplně na vrchol.
Už jsem neměl o co usilovat.
Nebylo kam dál jít.
Stejně jsem se ale nemohl zastavit.
A tak jsem se vydal hledat novou cestu.
Nikdo z vás nemůže pochopit,
jak tragické je nemít před sebou žádnou výzvu.
Takový pocit vy prostě neznáte.
Jakmile je člověk moc silný, připraví se tím o další sny.
A spolu s nimi
i o veškerou radost ze života.
Bohatství. Slávu. Postavení...
Tak silný člověk jako já má tohle všechno na dosah ruky.
Vím, že to asi nikdy nepochopíte,
ale jsem prostě tak silný, že pro mě nic nepředstavuje výzvu.
Víš co, Baki?
Rodina je skvělá věc.
Můžu v klidu trávit čas se synem.
To se mu...
vážně nic nestalo?
Můžu se radovat z toho, jaký spolu máme vztah.
Rodina je fakt skvělá věc.
Že jo?
Netuším, na co se ptáš,
ale měl jsem pravdu. Teda ne...
Je mezi náma ještě větší pouto, než jsem si myslel.
Jsi opravdový Hanma.
Nejsem vyloženě proti tomu, abych žil jako Hanma.
Co to ale znamená?
Vlastně se na to nemusím ptát. Cítím to...
Není pochyb o tom, že mi v žilách koluje jejich krev.
Kdykoliv se o něco snažím, dosáhnu něčeho víc, než jsem zamýšlel.
Proto jsem...
tomu přestal vzdorovat.
Já už se o tebe postarám, tati!
Přece jenom jsme rodina.
To byla... pěkná šlupka!
Už ani nevím, kdy mi naposledy někdo dal takovou ránu do břicha.
Tati...
Ty se nudíš?
Nudu já přímo nesnáším.
Proto jsem procestoval celý svět.
Dokonce i tak vzdálený končiny, jako je severní pól.
Pro zábavu jsem čelil mistrům bojových umění, atletům,
dravým šelmám, obří zvěři...
různým zbraním,
gangsterům,
dokonce i celým národům a jejich armádám.
Netušil jsem, že jednou najdu někoho, kdo mě zabaví daleko líp.
A ještě k tomu takhle blízko.
„Blízko“ je slabý slovo.
Máš pravdu. Ani zdaleka to nevystihuje náš vztah.
Nejenže jsem to, co jsem tak dlouho marně hledal,
mohl najít u sebe doma, ale ono to bylo i mojí součástí.
Tati, co si myslíš, že se stane, když dáš dítěti nějakou hračku?
Bude si s ní hrát jako uhranutý,
dokud ji nakonec nerozbije.
On ho chce zabít?
- Přesně tak. - Co to?
Co tady děláš?
Co to plácáš?
Všichni na internetu i v televizi řeší utkání nejsilnějšího otce a syna na světě.
Už toho mám fakt dost.
Buď teda bojujte, nebo to zabalte.
Po pár úderech se rozkecáte
a po několika kopech se začnete škádlit.
Už se na tu nudu nemůžu dívat.
Co je to za holku?
Vždyť ji zabijou!
Tohle není žádný souboj!
Máš pravdu, není to normální zápas, ale pořád spolu bojujeme.
Přece jenom jsme rodina.
Jasně, že si povídáme a škádlíme se.
A některé hry
spolu naštěstí můžou hrát jen otec a syn.
Dneska jsem použil techniky,
které bych si na nikoho jiného nedovolil zkusit.
Normálního člověka by totiž zabily.
I táta proti mně použil chvaty,
které se svojí ničivostí vyrovnaly vojenské technice.
Kozue...
Právě proto jsi nás zastavila, ne?
„Pokud si dokážete takhle povídat
a láskyplně jeden druhýho škádlit,
proč nepřestanete bojovat?
Pokud vám hrozí smrt...
Pokud se akorát navzájem zabijete,
proč radši nepřijmete porážku?
Kozue...
Jakožto žena nás asi nechápeš.
Ty jo! On to přesměroval!
Naučili jsme se všemožné techniky.
Zakusili spoustu bolesti.
A teď konečně můžeme předvést, co v nás je.
Je to skvělý pocit, nemuset se krotit!
Představujeme
jeden pro druhého někoho,
před kým se nemusíme...
držet na uzdě.
To s nikým jiným není možné!
Otec a syn sváděli souboj,
který přesahoval lidské chápání.
Používali nadpřirozeně silné techniky.
Hustý...
I ti, kteří měli udržovat pořádek,
se najednou dívali stejným směrem jako ostatní
a svírali svoje obušky ve zpocených dlaních.
Jako by před sebou viděli stát...
obrovskou horu.
Ztělesnění síly,
jež se nahromadila na jednom jediném místě.
Samozřejmě, že je to zaujalo.
Ať už se bude snažit sebevíc,
nikdy se jím nenech
úplně pohltit.
Tím chcete říct, že jsem se nedokázala řídit vaší radou?
Nezajímá mě, jak daleko s tebou Baki zašel.
Je ale vidět,
že fakt zesílil.
Nejspíš na tom máš podíl.
Takže děkuju.
O to nestojím.
Nebyla jsem s ním proto, aby zesílil...
To už stačí.
Tady teď ženy nemají co dělat.
Radši se utíkej schovat,
než skončíš raněná na zemi.
Nikam nepůjdu.
To přece...
V tu chvíli si náš mladý Baki, jeho přítelkyně i jeho otec
uvědomili jednu věc.
Tento souboj...
se chýlil ke konci.
Kolik lidí je vůbec sledovalo?
Ve čtvrti plné věžových budov se to najednou hemžilo lidmi.
Chtěli to aspoň na chvíli vidět na vlastní oči.
To, co se z jejich těl a životů dávno vytratilo...
To divošství...
Potřebovali ho vidět.
Z lidí se stali akademici.
Mají nějaké společenské postavení a slušné příjmy.
Čeho se ale kvůli tomu museli vzdát?
Už ty svoje svaly namáhali několik hodin.
Silný otec se pustil do silného syna.
Řešili rodinné spory.
A sledovalo je u toho hodně jiných rodin.
Těm ale začala docházet jedna věc.
Ten jejich souboj nebyl
žádná rodinná šarvátka,
ale výraz rodinného souznění.
A všichni rodiče a děti na světě
by si z jejich vztahu měli vzít příklad.
Ty jo...
Já svírám tátovu hlavu. Lebku Júdžiróa Hanmy...
Nikdy předtím jsem se jí takhle nedotýkal.
Strašně hřeje...
Tohle je fakt úžasná noc.
Použil jsem všechny techniky, co jsem piloval.
A táta to všechno ustál.
A pak mě ještě takhle překvapil.
Baki...
No?
Že jo?
Že co?
Blbě se mi o tom mluví.
Všichni kolem...
nějak vycítili,
že se blíží závěr úžasného vystoupení, a začali se na něj připravovat.
Baki.
No?
Už to musíme ukončit.
Já vím.
Zkusil jsi všechno, co jsi chtěl?
Jo.
Ale ne...
To není dobrý.
Ani mně se to nelíbí.
Nechci, aby to skončilo.
Ale všechno na světě...
jednou zanikne.
Všechno jednou musí skončit.
Překlad titulků: Veronika Kursová