Min far, Yuichiro, og jeg er helt forskellige mennesker.
Vi er modsætninger.
Vores livssyn, vores måde at leve på, selv de teknikker, vi bruger.
Alligevel er der en enkelt af hans teknikker,
jeg modvilligt er stolt af.
Det er det! Det er den der, ikke...
Hold kæft!
Marinesoldaterne kaldte teknikken dette:
"Kjole."
Åh! Hvad?
Nunchaku?
Vi oversætter det direkte, om du vil...
Vi kalder det "tøj".
Synes I, min læringsstil går for vidt?
Menneskelige nunchaku.
Hvad ser den person, dette bliver gjort imod?
Ikke "se", men "så".
I så høj fart ændres ens syn
til at se fortiden og så til et minde.
Centrifugalkraften får blodet til at samle sig i hovedet.
Næse, mund, ører og øjne.
Disse åbninger fungerer som udgange for blodet.
Jorden, himlen, folk, landskabet er rødt.
Far er rød.
Derudover lægger den enorme mængde blod til øjnene
et rødt tæppe over synet,
så selv nattehimlen ser rød ud.
De så den enorme energiudladning...
Det var tydeligt uden for deres kontrol.
Faren var som
et hammerkast i et lukket rum.
Inden for en radius af 100 meter blev området næsten tomt for folk.
Nu forstår jeg. For og bag, venstre og højre, over og under.
Baki er nu en halvgennemsigtig "kjole", der indhyller Yujiro.
Jeg ville aldrig kunne gøre det, han gør.
Selv hvis jeg kunne kaste en person rundt som et håndklæde,
kunne jeg aldrig bruge dem, som var de et redskab.
Ikke som et velkendt våben.
Et våben? Det er det!
Nunchaku er ikke bare værktøj.
De er et våben!
Hvis det er tilfældet, så er det næste...
Baki, kan du høre mig?
Om du kan høre mig eller ej,
så beskyt dig!
Beskyt din krop!
Hvis du kalder dig en Hanma,
så beskyt dig selv!
Dø ikke!
Den bil, hans far ramte, tippede over.
Det våben, han brugte, var hans egen søn.
Undervurder ikke min søn.
Denne dreng...
Baki Hanma, undervurder ham ikke.
Undervurder ikke den kraft, som er Baki Hanma.
Smukt.
Jeg er misundelig.
Sikke et utroligt tillidsfuldt forhold.
Jeg vidste det.
Uden tvivl. Jeg har den.
Jeg har fået evnen.
Når jeg bliver angrebet...
Jeg håndterer det.
Jeg beskytter mig selv.
Det hjørne, jeg rammer nu...
Glasset, dækket, udstyret......
Jeg håndterer det hele.
De er allerede væk.
Jeg har allerede undgået dem, endda ødelagt dem.
Selv med det, jeg står over for...
Jeg kommer mig konstant.
Hvor længe vil du holde min hånd, som om vi er venner?
Vil du gå en tur med mig?
Nej.
Jeg har en gave til dig, som en slags tak.
Værsgo.
Jeg har det skidt med kun at modtage.
Det er en lortedukke.
Det er ikke en dukke, det er mere en samurai.
Hvornår lavede du den?
Mens jeg blev slået imod ting.
En efter en
forbandt jeg ting og satte dem sammen.
Men det skulle have set sejere ud.
Dens arme og ben er lidt...
Det passer ikke.
Jeg så det, da jeg slog dig.
Den påvirkning, jeg burde have følt gennem min hånd,
var der ikke helt.
Jeg troede, du lavede et trick.
Mod hårde, skarpe slag
afstødte du, undveg og ødelagde...
Du beskyttede dig selv fuldt ud.
Du fik ikke "smæk" af mig.
Dens arme og ben er lidt grove.
Hvad sagde du tidligere?
Mener du "at modtage"?
Det her mener jeg, far.
Jeg har allerede modtaget
sejren fra dig!
Jeg kedede mig virkeligt.
Jeg var træt af det, man kalder livet.
Jeg glemmer hvornår,
men fem dødsdømte forbrydere fra hele verden var samlet.
De så alle fem godt ud.
Deres motto var:
"Vi vil kende nederlag."
Det forstår jeg godt.
Jeg forstår det så godt.
Før jeg vidste af det, indså jeg, at jeg stod der...
På toppen.
Hvor der ikke var mere at sigte efter.
Der var ingen vej videre.
Men alligevel kunne jeg ikke bare standse.
Så jeg gik på jagt efter en vej.
Ingen af jer ville forstå det.
At mangle udfordringer er en tragedie.
Ingen af jer ville forstå det.
Når styrken er ekstrem, dræber den alle dine drømme.
Når styrken bliver yderst ekstrem, bliver selve livslyset slukket.
Rigdom. Berømmelse. Status.
Med så mange fysiske kræfter er alt inden for rækkevidde.
Ingen af jer ville forstå det.
Jeg er så stærk, intet er en udfordring!
Du, Baki...
Det er skønt at være forælder.
Bare far og søn, uden forstyrrelser.
Har han ikke...
Lidt skade?
Nyde at være far og søn.
Det er godt at være forælder og barn.
Ikke?
Jeg ved ikke, hvorfor du spørger.
Men som forventet. Nej...
Mere end jeg forventede, er vi forbundet.
Du er en rigtig Hanma.
Jeg er ikke imod at leve som Hanma.
Hvad er en Hanma?
Der er ingen grund til at spørge. Det føles som...
Det er rigtigt, jeg er uden tvivl et ægte Hanma-barn.
Uanset hvor meget du prøver, får du mere, end du ønsker.
Så derfor gav jeg op.
Jeg tager mig af dig, far! Vi er trods alt far og søn.
Godt. Godt slag!
Jeg kan ikke huske, hvornår jeg sidst blev slået sådan.
Far, er du okay?
Jeg hadede kedsomhed
og rejste i Japan og udlands
til den anden side af Jorden, selv på Nordpolen.
Jeg legede med kampsportsudøvere, atleter,
vilde dyr, kæmpedyr, våben,
underverdenen, statsmagter og hære.
Hvem havde troet, jeg ville finde noget,
der tilfredsstillede mig, så nært.
Ikke bare nært...
Det er rigtigt. Vi er ikke bare nære.
Den drøm, jeg søgte overalt,
var ikke kun i mit eget hjem, den var en del af mig!
Far, når et barn får nyt legetøj, hvad tror du så, der sker?
De leger med det som en gal, leger og leger,
indtil de ødelægger det.
Døden...
- Nemlig. - Hvad?
- Hvorfor er du her? -"Hvorfor"?
Verdens stærkeste far og søn-dyst...
Det er overalt på tv og internet!
Men det er nok.
Hvis I vil kæmpe, så kæmp. Hvis I vil stoppe, så stop.
I slår et par slag og ævler løs.
Et par spark, så bliver I sentimentale.
Jeg kan ikke holde det ud, det er så kedeligt!
Hvem er det?
De dræber hende!
Det er ingen konkurrence!
Det er ikke en kamp.
Men det er en konkurrence.
Vi er trods alt far og søn.
Selvfølgelig snakker vi og bliver sentimentale.
Og heldigvis er der nogle lege, som kun en far og søn kan lege.
De teknikker, jeg brugte i aften,
de fleste brugte jeg kun, fordi han er min far.
De er dødbringende og kan ikke bruges mod andre.
Også min far,
alle de teknikker, han brugte, var som militære våben.
Kozue...
Det var derfor, du standsede os, ikke?
"Har I overskud til at snakke,
hvis I elsker hinanden så meget,
hvorfor standser I så ikke kampen?
Hvis I skal dø,
hvis I dræber hinanden,
hvorfor så ikke bare acceptere at tabe?"
Kozue, da du er kvinde, må det være svært for dig at forstå.
Hov! Aiki!
Alle de teknikker, vi har mestret.
Al smerten, vi har akkumuleret.
Og glæden over, at vi kan vise det.
Glæden ved at kunne give los!
Hvad min far betyder for mig, hvad jeg betyder for min far...
Kun vi kan gøre dette...
Vi er hinandens et og alt!
Faderen og sønnen kæmper ud over menneskelig forstand.
Sublime, overmenneskelige teknikker.
Fantastisk...
Politifolkene havde vendt sig i samme retning som tilskuerne,
og de greb om deres stave med svedige håndflader.
Det, de så nu,
var toppen.
Inkarnationen af styrke.
Lødig, koncentreret styrke i sig selv.
Interesse er kun naturligt.
Uanset hvor meget du fortæres
og fortæres...
Vær en kvinde, der ikke kan fortæres helt.
Siger du, at jeg ikke lyttede til dig?
Det er ligegyldigt, om min søn fortærer dig helt eller ej.
Sikkert er, at Baki er blevet stærkere.
Der kan kun have sammenhæng. Tak.
Jeg har ikke brug for din tak.
Det var ikke for at gøre Baki stærk...
Gå nu.
Det er ikke et sted for en kvinde.
Du må hellere gemme dig, ellers kommer du til skade.
Jeg adlyder ikke. Ser du...
Den unge mand, faderen og kæresten
var begyndt at indse noget.
Den var nær...
Enden var nær.
Hvor mange var der?
Kvarteret var fyldt med folk og atter folk...
Jeg ville se det med mine egne øjne.
Det, der forsvandt fra min krop og mit liv...
Vildskaben...
Jeg vil se den!
Vi har opnået akademiske viden.
Status og endda en anstændig indkomst.
Men hvad var det, vi mistede, som resultat?
Nedbrydningen af muskler havde allerede foregået i et par timer.
Verdens stærkeste far og søn-dyst...
En familiestrid.
Forældre med børn. Børn med forældre.
Forældre og børn begyndte at indse noget.
"Denne far og søn-dyst
er ikke strid.
Det er harmoni!
Alle forældre og børn i verden
bør betragte dette forhold som et forbillede!"
Wow...
Min fars hoved. Yujiro Hanmas kranie...
Jeg har aldrig rørt det på den måde før.
Det er så varmt.
Sikke en aften.
Alt, hvad jeg har opbygget, jeg kunne bruge det hele.
Denne mand accepterede det hele.
Og så er der endda denne overraskelse.
Baki...
Ja?
Har jeg ret?
Hvad?
Det er ikke let at sige.
Hver af dem...
Alle som én...
De mærkede afslutningen
og forberedte sig.
Baki.
Ja.
Det er tid.
Ja.
Har du gjort alt, hvad du ville?
Ja.
Jamen dog...
Det er ikke godt.
Det er ikke let.
Jeg vil fortsætte.
Alt i universet...
...får en ende.
Alt får en ende.
Tekster af: Anja Molin