Isäni Yuichiro ja minä olemme täysin erilaisia, toistemme vastakohdat.
Niin elämänkatsomuksissamme kuin tekniikoissammekin.
Isälläni on kuitenkin eräs tekniikka,
josta olen vastahakoisen ylpeä.
Se on se! - Ole vaiti.
Merijalkaväki antoi tekniikalle nimen.
"Dress".
Nunchakut?
Suora käännös nimestä voisi olla vaikka "asu".
Mitä tuumaatte, meneekö kasvatukseni liian pitkälle?
Ihmis-nunchakut.
Mitä käsittelyssä oleva henkilö näkee tai tarkemmin sanoen "on nähnyt"?
Hurjassa vauhdissa nähty muuttuu hetkessä menneisyydeksi ja muistoksi.
Ennen kokematon keskipakovoima pakkaa veren päähän.
Nenään, suuhun, korviin ja silmiin.
Veri purkautuu niistä ulos.
Maa, taivas, ihmiset ja koko maisema ovat punaisia.
Isäkin on punainen.
Lisäksi silmiin pakkautuva veri -
aiheuttaa ilmailussa tunnetun ilmiön, jossa yötaivaskin näyttää punaiselta.
Katsojat tunsivat valtavan energian.
Tilanne oli täysin hallitsematon.
Vaara vastasi lukitussa huoneessa pyöritettävää moukaria.
Alue tyhjeni lähes kokonaan sadan metrin säteeltä.
Nyt tajuan. Eestaas, sivuille, ylös ja alas.
Baki on läpikuultava "asu", joka peittää Yujiron.
En ikinä pystyisi tuohon.
Voisin ehkä heitellä ihmistä kuin pyyhettä -
mutta en kykenisi käyttämään häntä kuin tuttua työkalua tai asetta.
Ase? Aivan niin.
Nunchakut eivät ole työkalu vaan ase.
Eli seuraavaksi käy niin, että...
Baki, kuuletko minua?
Kuulet tai et,
suojele kehoasi.
Jos sanot olevasi Hanma, suojaudu!
Älä kuole!
Isän iskemä auto lensi kumoon.
Aseena oli hänen oma poikansa.
Kuulkaas, älkää aliarvioiko poikaani.
Tätä poikaa.
Älkää aliarvioiko Baki Hanmaa, hänen voimaansa.
Beautiful.
Kateeksi käy.
Uskomatonta luottamusta.
Tiesin sen. Ei epäilystäkään.
Minulla on lahja.
Kohtaan iskut. Kestän ne.
Suojelen kehoani törmäyksessä.
Lasi, rengas, laitteet.
Kestän kaiken. Olen jo torjunut ne.
Olen jo väistänyt tai tuhonnut ne.
Tästä kaikesta huolimatta -
minä tokenen joka kerta.
Kauanko aiot pitää minua kädestä kuin ystävää?
Mennäänkö kävelylle?
Ei.
Minulla on sinulle jonkinlainen lahja.
Ota se vastaan.
Etten minä ole ainoa, joka saa jotain.
Onpa kurja nukke.
Ei se nukke ole. Se on samurai.
Milloin teit tämän?
Lennellessäni tavaroita päin.
Keräsin osat yksitellen.
Kokosin ne yhteen.
Siitä piti kyllä tulla paljon siistimpi.
Kädet ja jalat ovat vähän... - Ei.
Huomasin heitellessäni sinua.
Iskut eivät tuntuneet käsiini aivan oikeanlaisilta.
Arvasin, että temppuilit.
Väistelit teräviä iskukohtia ja tuhosit niitä.
Suojelit kehoasi täydellisesti.
En iskenyt sinua mitään vasten.
Sen kädet ja jalat ovat hieman huonot.
Mitä olit sanomassa?
Että minä saan kaiken.
Niin se on, isä.
Olen jo saanut voiton sinulta.
Olin todella pitkästynyt.
Olin kyllästynyt tähän elämään.
En muista ajankohtaa,
mutta olipa kerran viisi kuolemaantuomittua.
Jokaisella oli levollinen ilme.
Heidän mottonsa oli: "Haluamme tuntea tappion."
Ymmärrän sen tuskallisen hyvin.
Yhtäkkiä seisoin siellä, huipulla.
Ei ollut enää tavoiteltavaa, ei uutta polkua.
Jatkoin silti kulkemista.
Kuljin etsimässä polkua.
Sitä eivät muut ymmärrä.
On murheellista olla ilman haasteita.
Sitä eivät muut ymmärrä.
Äärirajoille viety voima tuhoaa haaveet.
Se vie elämästä kaiken valon.
Rikkaudet, maine, status.
Niitä saa näillä voimilla helposti.
Sitä eivät muut ymmärrä.
Olen niin vahva, ettei mikään ole haaste!
No, Baki.
Vanhempana olo on hienoa.
Vain me isä ja poika. Kukaan ei häiritse.
Eikö hän saanut... - Mitään vammoja?
Nautitaan isänä ja poikana olosta.
Vanhemmuus on hieno asia.
No?
En tajua, miksi sanot "no".
Kuten odotin... Ei.
Meillä on suurempi yhteys kuin odotinkaan.
Olet tosiaan ehta Hanma.
Olen ihan mielelläni Hanma.
Mitä tarkoittaa olla Hanma? Vastaus on selvä. Se tuntuu...
Niin, olen epäilemättä aito Hanman lapsi.
Miten paljon yrittääkään, saa aina enemmän.
Ja siksi minä luovutin.
Minä hoitelen sinut, isä!
Olemmehan isä ja poika.
Hieno isku!
En muista, milloin viimeksi sain tuollaisen iskun vatsaan.
Isä, onko sinulla tylsää?
Kuljin pitkästyneenä Japanin halki, ulkomaille,
maailman ääriin, jopa pohjoisnavalle.
Kohtasin kamppailumestareita, atleetteja,
villipetoja, valtavia eläimiä, aseita,
alamaailman, valtiovaltaa ja armeijoita.
Enpä arvannut, että lelu, joka tyydyttäisi minut -
olikin näin lähellä.
Eikä vain lähellä.
Aivan, enemmän kuin lähellä.
Haave, jota kuljin etsimässä,
olikin osa minua itseäni eikä vain kotimaassani.
Miten käy, kun lapsi saa lelun?
Hän leikkii sillä innokkaasti -
ja lopulta tuhoaa sen.
Kuolema.
Juuri niin.
Mitä sinä täällä? - Mitäkö?
Maailman vahvimmat isä ja poika ottelevat. Siitä puhutaan tv:ssä ja netissä.
Mutta nyt riittää.
Teidän pitää joko tapella tai lopettaa.
Heitätte pari iskua ja löpisette. Pari potkua, ja taas tunteilua.
Sitä on ärsyttävää katsoa.
Kuka tuo on? - He tappavat hänet!
Tätä ei voi sanoa kilpailuksi.
Tämä ei ole ottelu, mutta tämä on kyllä kilpailu.
Olemme isä ja poika.
Totta kai me puhumme ja tunteilemme.
Onneksi on olemassa pelejä, joita vain isä ja poika voivat pelata.
Olen saanut käyttää eräitä tekniikoita, koska vastustaja on isäni.
Tappavia tekniikoita, joita ei voi käyttää muihin.
Isä samaten.
Hän on käyttänyt sotilastason tekniikoita.
Kozue. Taisit tulla väliin juuri sen vuoksi.
"Jos voitte jutella ja tunteilla, koska välitätte toisistanne,
miksette lopeta tappelua?
Saatatte kuolla tai tappaa toisenne.
Miksette myönnä häviötä?"
Kozue, naisena sinun on vaikea ymmärtää tätä.
Vau! Aiki!
Olemme kehittäneet tekniikoita ja kokeneet kipua.
On ilo päästä esittelemään niitä.
On ilo päästää voimat valloilleen!
Sitä isä ja minä merkitsemme toisillemme.
Toistemme kanssa voimme heittäytyä tähän.
Olemme oikeat toisillemme!
Isä ja poika taistelussa, joka ylittää ihmisyyden rajat.
Yli-inhimillisiä tekniikoita.
Mieletöntä.
Järjestyksenvalvojatkin olivat kääntyneet katsomaan.
He puristivat pamppuja hikisillä käsillään.
He näkivät edessään -
huipentuman.
Suurimman mahdollisen voiman ruumiillistuman.
He halusivat tietysti katsoa.
Antaudu, antaudu vain,
mutta älä anna itseäsi kokonaan.
Tarkoitatko, etten kuunnellut sinua?
Minua ei kiinnosta, onko poikani ottanut sinut kokonaan.
On kuitenkin selvää, että Baki on voimistunut.
Se ei voi olla sattumaa. Kiitän sinua.
En kaipaa kiitoksia.
En yrittänyt voimistaa Bakia. - Poistu.
Tämä ei ole naisen paikka.
Mene kauemmas, ettet loukkaannu vahingossa.
Ei käy. Katsos...
Nuori mies, isä ja tyttöystävä alkoivat tajuta jotain.
Se oli lähellä. Loppu oli lähellä.
Paljonko paikalla oli ihmisiä? Alueelle oli pakkautunut tuhansia.
Nähdäkseen, vaikka vain vilaukselta,
sen, mitä omasta kehosta ja elämästä puuttui.
Villeyden. Sen he halusivat nähdä.
Ihmisillä on koulutus, statusta, hyvät tulotkin.
Mutta mitä olemme menettäneet?
Lihasten mittelö oli jatkunut jo muutamia tunteja.
Maailman vahvimmat isä ja poika.
Perheriita.
Vanhempia lapsineen, lapsia vanhempineen.
Monet alkoivat oivaltaa jotain.
Tämä isän ja pojan ottelu ei ollut riitelyä.
Se oli sopusointuista.
Kaikkien vanhempien ja lasten tulisi ottaa mallia heidän suhteestaan.
Isäni pää. Yujiro Hanman kallo.
En ole koskaan koskettanut sitä näin. Se on lämmin.
Mikä ilta.
Pääsin käyttämään kaikkea kehittämääni.
Tämä mies otti kaiken vastaan.
Ja lopuksi tämä yllätys.
Baki.
No?
Mitä "no"?
Sitä ei ole helppo sanoa.
Kaikki paikalla olijat -
vaistosivat juhlan päättyvän ja valmistautuivat siihen.
Baki. Hetki koittaa.
Teitkö kaiken, mitä halusit?
Noh, noh.
Tämä ei vetele.
Tämä ei ole helppoa.
Haluan jatkaa.
Maailmankaikkeudessa -
kaikki on ohimenevää. Kaikella on loppu.
Tekstitys: Suvi Niemelä