Moj otac Yuichiro i ja posve smo različiti ljudi.
Mi smo potpuna suprotnost.
Naši pogledi na život, načini života, pa čak i tehnike koje koristimo.
Unatoč tome, postoji jedna njegova tehnika
kojom se nerado ponosim.
To je to! To je taj, nije...
Šuti!
Ovako su marinci nazvali ovu tehniku.
„Haljina.”
Nunčaku?
Ako bismo doslovno preveli,
mi bismo nazvali to „nošnja”.
Mislite li da je moj način podučavanja pretjeran?
Ljudski nunčaku.
Što ta osoba zapravo vidi?
Ne „što vidi”, nego „što je vidjela”.
Pogled im se mijenja velikom brzinom
i istog trenutka iz „prošlosti” prelazi u „sjećanje”.
Nikad doživljena centrifugalna sila uzrokuje sakupljanje krvi u glavi.
U nosu, ustima, ušima i očima.
Ovi otvori služe kao izlaz za krv.
Zemlja, nebo,
ljudi i okolina su crveni.
Tata je crven.
Osim toga, ogromna količina krvi koja teče u oči
uzrokuje ono što se u avijaciji naziva „crvenilom”,
pa čak i noćno nebo izgleda crveno.
Ogromna energija koja im se stvorila pred očima...
Odmah se vidjelo da je to izvan njihove kontrole.
Razina opasnosti bila je poput kladiva bačenog u zatvorenoj prostoriji.
Krug od 100 metara gotovo je bio bez ljudi.
Razumijem. Sprijeda i straga, lijevo i desno, gore i dolje.
Baki je postao poluprozirna „haljina”
koja prekriva Yujira.
Nikad ne bih mogao izvesti to što on radi.
Čak i da mogu baciti osobu kao da je ručnik,
ne bih mogao vješto baratati njome kao da je alat.
Kao s oružjem koje mi je poznato.
Oružje? To je to!
Nunčaku nije samo alat.
To je oružje!
Ako je tako, onda slijedi...
Baki, čuješ li me?
Bilo da me čuješ ili ne,
zaštiti se!
Zaštiti svoje tijelo!
Ako se zoveš Hanma, onda se u potpunosti zaštiti!
Nemoj umrijeti!
Auto koji je njegov otac udario prevrnuo se.
Oružje koje je koristio bio je njegov sin.
Ne podcjenjujte
mojeg sina.
Ovog dječaka, Bakija Hanmu, nemojte podcjenjivati.
Ne podcjenjujte moć koju predstavlja Baki Hanma.
Predivno.
Zavidan sam.
Kakva nevjerojatna veza.
Znao sam.
Nema sumnje. Sad znam.
Dobio sam tu sposobnost.
Suočen s ovim napadima...
Nosim se s njima.
Potpuno se štitim.
Ovaj kut u koji će me zabiti...
Staklo, guma, oprema...
Sa svime se nosim.
Već sam ih odbio.
Već sam im se izmaknuo, izbjegao ih, a poneke i uništio.
Čak i uz to s čime se suočavam,
stalno se oporavljam.
Hej, koliko ćeš me dugo držati za ruku kao da smo prijatelji?
Planiraš li prošetati sa mnom?
Ne.
Imam poklon za tebe. Nekakav znak zahvale.
Molim te, prihvati ga.
Osjećam se loše što samo ja primam poklone.
Ovo je usrana lutka.
Nije lutka, prije samuraj.
Kad si ovo napravio?
Dok sam udarao o stvari.
Komad po komad. Jedan po jedan.
Spajao sam ih i umetao.
Htio sam da izgleda puno bolje.
Ruke i noge su mu malo...
Nije tako. Primijetio sam kad sam udarao tobom.
Osjećaj koji mi je trebao proći kroz ruku
nije postojao.
Mislio sam da izvodiš trik.
Odbijao si, izbjegavao i uništavao tvrde i oštre točke udarca.
U potpunosti si se zaštitio.
Nisam te ja izudarao.
Ruke i noge su mu nedorađene.
Što si ono bio rekao?
Misliš na ono da „samo ja primam poklone”?
Upravo tako, oče.
Od tebe sam već primio
pobjedu!
Već mi je zaista bilo dosadno.
Dojadilo mi je ovo što se zove životom.
Okupilo se
pet kriminalaca osuđenih na smrt.
Zaboravio sam kad je to bilo.
Svi su dobro izgledali.
Njihov moto bio je:
„Želimo upoznati poraz.”
Jasno mi je to.
Bolno jasno.
Ubrzo sam shvatio da stojim ondje,
na vrhu.
Gdje više nije bilo ciljeva.
Nije postojao nikakav put.
No bez obzira na to, nisam mogao prestati hodati.
Pa sam krenuo hodati u potrazi za putem.
Nitko od vas ne bi to razumio.
Tragedija je kad ne postoji ništa što te može izazvati.
Nitko od vas ne bi to razumio.
Kad je snaga dovedena do krajnjih granica, oduzima ti sve snove.
Kad je snaga dovedena do krajnjih granica, svjetlo je ukradeno iz života.
Bogatstvo. Slava. Status.
Uz ovoliku fizičku moć, sve je to nadohvat ruke.
Nitko od vas ne bi to razumio.
Tako sam prokleto snažan da mi ništa nije izazov!
Slušaj, Baki...
Sjajno je biti roditelj.
Samo otac i sin, nitko nas ne ometa.
Nije li pretrpio...
Štetu?
Uživaj u tome što si i otac i sin.
Zaista je lijepo biti roditelj.
Zar ne?
Ne znam zašto govoriš „zar ne”?
Ali to sam i očekivao. Ne...
Povezani smo i više no što sam očekivao.
Ti si pravi Hanma.
Nemam ništa protiv da živim kao Hanma.
Što znači biti Hanma?
Nema potrebe ni pitati. To je poput...
Tako je, ja sam nesumnjivo pravo Hanmino dijete.
Koliko god se trudili, dobivate više od onoga koliko se trudite.
I zato sam
odustao.
Ja ću se brinuti za tebe, tata!
Ipak smo mi otac i sin.
Dobar...
Dobar udarac!
Ne sjećam se kad sam zadnji put dobio takav udarac u trbuh.
Tata, je li ti dosadno?
Mrzio sam dosadu pa sam putovao po Japanu i inozemstvu,
po drugoj strani Zemlje, čak i na Sjeverni pol.
Igrao sam se s majstorima borilačkih vještina,
sportašima,
divljim zvijerima,
ogromnim životinjama,
oružjem,
podzemljem,
državnim moćima
i vojskama.
Ali tko bi mislio da ću naći igračku koja će me tako usrećiti
tako blizu.
Ne samo blizu...
Tako je. Nismo samo blizu.
Taj nedostižni san koji sam posvuda tražio
nije bio samo u mom domu, već je bio dio mene!
Tata, kad dijete dobije igračku, što misliš da se dogodi?
Neprekidno će se igrati s njom,
igrati i igrati...
Sve dok je ne potrga.
Smrt...
Tako je.
Zašto si ovdje?
„Zašto?”
Najjača borba oca i sina... Na svim je televizijama i internetu.
Ali bilo je dosta.
Ako se želite boriti, borite se. Ako ne, prestanite.
Bacite nekoliko udaraca pa kukate, pa postanete sentimentalni.
Ne mogu gledati, prokleto je zamorno!
Tko je to?
Ubit će je!
Ovo uopće nije natjecanje!
Ovo nije borba.
Međutim, jest natjecanje.
Ipak smo mi otac i sin.
Naravno da razgovaramo i da smo sentimentalni.
Srećom, postoje neke igre koje samo otac i sin mogu igrati.
Tehnike koje sam večeras koristio,
većinu sam koristio samo zato jer sam se suočavao s tatom.
To su smrtonosne tehnike koje se ne smiju upotrebljavati.
I moj tata,
sve njegove tehnike bile su poput vojnog oružja.
Kozue...
Zato si nas zaustavila, zar ne?
„Ako možete razgovarati, ako se volite i osjećate sentimentalnost,
zašto se ne prestanete boriti?
Ako ćete umrijeti, ako ćete se međusobno ubiti,
zašto ne prihvatite poraz?”
Kozue, budući da si žena,
sigurno ti je to teško razumjeti.
Aiki!
Sve tehnike koje smo usavršavali.
Sva bol koju smo nakupili.
I radost što ih možemo u potpunosti pokazati.
Sreća što se možeš osloboditi!
Što moj tata znači meni i što ja značim svojem tati...
Ako netko može udovoljiti tim stvarima...
Mi smo jedan jedini onom drugom.
Otac i sin ulaze u borbu izvan ljudskih razmjera.
Uzvišene nadljudske tehnike.
Nevjerojatno...
Oni koji su održavali red
okrenuli su se u istom smjeru kao i promatrači
i stisnuli palice znojnim dlanovima.
Ono čemu sada svjedoče je
vrhunac.
Utjelovljenje snage.
Kvalitetna, koncentrirana snaga.
Normalno da ih je to zanimalo.
Bez obzira na to koliko te proždiru, i proždiru,
i proždiru...
budi žena koju ne možeš u potpunosti proždrijeti.
Kažeš da te nisam poslušala?
Nije mi važno je li te moj sin u potpunosti proždro ili ne.
Sigurno je samo da je Baki ojačao.
Ne može biti nepovezano.
Hvala ti.
Ne znam što ću s tom zahvalom.
- Nisam to učinila da ojačam Bakija... - Vrijeme ti je isteklo.
Ovo nije mjesto za ženu.
Bolje da se sakriješ
prije no što nastradaš.
Neću te poslušati.
Vidiš...
Mladić, otac i djevojka
počeli su nešto shvaćati.
Bio je blizu.
Kraj je bio blizu.
Koliko je ljudi bilo ondje?
U četvrti je bilo mnogo ljudi, još ljudi i još više ljudi.
Čak i samo na tren, želim to vidjeti vlastitim očima.
Ono što je nestalo iz mog tijela i života.
Divljina.
Želim je vidjeti.
Dobili smo akademske zasluge,
status, čak i pristojne prihode.
Ali što smo izgubili pritom?
Ovo slabljenje mišića već je trajalo nekoliko sati.
Najjača borba oca i sina na svijetu...
Obiteljska nesloga.
Roditelji s djecom. Djeca s roditeljima.
Mnogi roditelji i djeca počeli su nešto shvaćati.
Ova borba između oca i sina
nije nesloga.
Ovo je harmonija!
Svi roditelji i djeca na svijetu
trebali bi smatrati ovaj odnos uzoritim!
Tatina glava.
Lubanja Yujira Hanme...
Nikad je nisam ovako dotaknuo.
Baš je topla.
Kakva noć.
Iskoristio sam sve što sam naučio.
Ovaj je čovjek prihvatio sve to.
A tu je i ovo iznenađenje.
Baki...
Da?
Zar ne?
Što „zar ne”?
Nije lagano reći.
Svatko od njih...
Baš svi...
Osjetili su kraj gozbe
i pripremili su se.
Baki.
Da?
Vrijeme je.
Da.
Jesi li učinio sve što si htio?
Da.
Ajde, ajde...
Ovo nije dobro.
Ni meni ovo nije lako.
Želim nastaviti.
U kozmosu...
sve mora proći.
Svemu dođe kraj.
Prijevod titlova: Dejan Rakar