BAKI HANMA
Faren min, Yuichiro, og jeg er helt ulike. Vi er rake motsetninger.
Synet på livet, hvordan vi lever og selv teknikkene vi bruker.
Likevel er det en teknikk han bruker
jeg er motvillig stolt over.
- Det er det! Det er den, er det... - Klapp igjen!
Dette er hva marinen kalte teknikken.
-"Kjole." - Hva?
Nunchako?
Oversetter vi det direkte, kan vi kalle det "antrekk".
Synes dere at min læremåte går for langt?
Menneske-nunchako.
Hva ser personen som opplever det? Ikke "ser", men "så".
Perspektivet endres ekstremt fort. Det går øyeblikkelig fra fortid til minne.
Trykket som aldri har blitt opplevd før, samler blod i hodet.
Nesen, munnen, ørene og øynene.
Åpningene blir som en utgang for blodet.
Bakken, himmelen, folket og omgivelsene er røde.
Pappa er rød.
I tillegg forårsaker mengden blod i øynene
noe som kalles " red-out" i flybransjen. Selv nattehimmelen ser rød ut.
Den enorme energien ble skapt foran dem. Den var åpenbart utenfor deres kontroll.
Farenivået var som et hammerkast i et låst rom.
En radius på 100 meter ble nesten folketom.
Skjønner. Foran og bak, venstre og høyre, over og under.
Baki er en semitransparent "kjole" som tilslører Yujiro.
Jeg hadde aldri klart å kopiere det.
Selv om jeg kunne kaste noen som om de var et håndkle,
kunne jeg ikke ha brukt dem som redskap. Ikke som et svært velkjent våpen.
Et våpen? Jeg har det!
Nunchako er ikke bare redskap. De er våpen!
Stemmer det, vil det neste som skjer være...
Baki, kan du høre meg?
Om du hører meg eller ikke,
beskytt deg! Beskytt kroppen din!
Hvis du kaller deg en Hanma, så beskytt deg selv! Ikke dø!
Bilen som faren traff veltet.
Han brukte sin egen sønn som våpen.
Alle sammen, ikke undervurder sønnen min.
Denne gutten. Baki Hanma, ikke undervurder ham.
Ikke undervurder kraften som er Baki Hanma.
- Nydelig. - Jeg er misunnelig.
For et utrolig tillitsfullt forhold.
Jeg visste det. Det er ingen tvil, jeg skjønte det.
Jeg har fått evnen.
Jeg håndterer angrepene når jeg står ovenfor dem.
Jeg beskytter meg selv. Hjørnet jeg snart krasjer inn i.
Glasset, hjulet og utstyret. Jeg håndterer alt.
Jeg har støtt bort alt. Jeg har unnveket, unngått og noen ganger ødelagt dem.
Selv med det jeg står ovenfor,
blir jeg alltid bra igjen.
Hvor lenge skal du holde meg i hånden som om vi er venner? Vil du gå på tur?
Nei. Jeg har en gave til deg, som takk.
Vær så snill, ta imot.
Jeg vil ikke bare være den som mottar.
- Det er en dårlig dukke. - Ikke helt, det er mer som en samurai.
Når laget du denne?
Mens jeg ble slått mot ting.
Én etter én. Jeg koblet og festet dem.
Den skulle se mye kulere ut. Armene og beina er litt...
Nei, jeg merket det da jeg slengte deg.
Støtet jeg skulle ha følt i hånden, var ikke helt til stede.
Jeg trodde det var et triks.
Da du traff harde, skarpe punkt, støtet du deg bort, unngikk og ødela.
Du beskyttet deg selv fullstendig. Du ble ikke "slengt" av meg.
Armene og beina er litt uferdige.
- Hva sa du i sted? - Mener du "bare den som mottar"?
Det er det jeg mener, far.
Jeg har allerede mottatt
seieren fra deg!
Jeg kjedet meg virkelig.
Jeg ble lei av det vi kaller livet.
Jeg husker ikke når,
men fem forbrytere fra hele verden samlet seg.
Alle fem hadde et bra uttrykk.
Mottoet deres var: "Vi vil kjenne nederlag."
Jeg forstår det. Jeg er smertelig klar over det.
Jeg sto der før jeg visste ordet av det. På toppen.
Det var ikke noe annet å sikte på. Det var ingen annen vei å gå.
Men jeg kunne ikke bare slutte å gå.
Så jeg gikk på jakt etter en sti, ingen av dere kan forstå det.
Det er tragisk å ikke utfordres av noe. Ingen av dere kan forstå det.
Når styrke blir ekstremt, tar det alle drømmene dine.
Når styrke blir ekstremt, mister du alt lyset i livet.
Rikdom. Berømmelse. Status.
Alt er innen rekkevidde med så stor fysisk makt.
Ingen av dere kan forstå. Jeg er så sterk at ingenting er en utfordring!
Så, Baki...
Det er flott å være forelder.
Bare far og sønn, uten at noen forstyrrer.
- Ble han ikke... - Skadet?
Gled deg over å være en far og en sønn.
Det er virkelig fint å være forelder.
Ikke sant?
Jeg vet ikke hvorfor du sier: "Ikke sant?" Men som forventet, nei...
- Båndet vårt er sterkere enn forventet. - Du er en ekte Hanma.
Jeg er ikke imot å leve som Hanma.
Hva vil det si å være Hanma? Du slipper å spørre. Det føles som...
Det stemmer, jeg er uten tvil et ekte Hanma-barn.
Uansett hvor mye du prøver, får du mer enn det du sikter på.
Det var derfor
jeg ga opp.
Jeg skal ta meg av deg, pappa! Vi er tross alt far og sønn.
Bra. Bra slag!
Jeg husker ikke sist jeg ble slått på den måten i magen.
Pappa, kjeder du deg?
Jeg hatet å kjede meg.
Så jeg reiste gjennom Japan og utlandet. Til den andre siden av jorda og Nordpolen.
Jeg lekte med kampsportutøvere, idrettsutøvere,
ville beist, enorme dyr, våpen,
underverdenen, statsmakter og hærer.
Hvem hadde trodd jeg ville finne leken som tilfredsstiller meg så nærme.
- Ikke bare nærme. - Det stemmer, vi er ikke bare nærme.
Den unnvikende drømmen jeg søkte etter.
Den var ikke bare hjemme, men en del av meg!
Pappa, hva tror du skjer når et barn får en leke?
De vil leke utrolig mye med den. Helt til de ødelegger den.
Døden.
- Det stemmer. - Hva?
- Hvorfor er du her? -"Hvorfor"?
En far-sønn-kamp med verdens sterkeste. Det er overalt på TV og internett.
Men det er nok.
Slåss om dere skal det. Stopp om dere skal det.
Men dere slår litt og babler. Dere sparker litt og blir sentimentale.
Jeg orker ikke å se på, det er kjedelig!
- Hvem er det? - De vil drepe henne!
Dette er ikke en konkurranse!
Det er ikke en kamp, men det er en konkurranse.
Vi er tross alt far og sønn. Selvsagt snakker vi og blir sentimentale.
Heldigvis er det noen leker bare en far og sønn kan leke.
De fleste teknikkene jeg brukte i kveld ble brukt fordi jeg slåss mot pappa.
De er dødelige og kan ikke brukes mot folk.
Faren min òg. Teknikkene han slapp løs var som militære våpen.
Kozue. Det var vel derfor du stoppet oss?
"Hvis dere kan prate sammen og blir sentimentale av kjærlighet,
hvorfor slutter dere ikke? Om dere kommer til å dø,
hvis dere skal drepe hverandre, hvorfor aksepterer dere ikke nederlag?"
Kozue, det er nok vanskelig å forstå siden du er kvinne.
Jøss! Aiki!
Alle teknikkene vi har mestret. All smerten vi har samlet.
Og gleden over at vi kan vise dem.
Gleden over friheten til å gi alt! Det min far betyr for meg og jeg for ham.
Vi kan få utløp for de tingene.
Vi er hverandres eneste!
Faren og sønnen er i en kamp utenfor menneskelig skala.
Utmerkede overmenneskelige teknikker.
Fantastisk.
De som holdt orden, så nå i samme retning som tilskuerne
og grep spesialbatongene med svette håndflater.
Det de bevitnet nå var
toppen. Legemliggjort styrke.
Høyverdig, konsentrert styrke. Det er naturlig at de var interessert.
Uansett hvor mye du fortæres om og om igjen.
Vær en som ikke kan fortæres helt.
Sier du at jeg ikke hørte på deg?
Det spiller ingen rolle om sønnen min fortærte deg fullstendig.
Men én ting er sikkert, og det er at Baki er sterkere.
Det kan ikke være tilfeldig. Takk.
Jeg tror ikke jeg trenger takk. Jeg gjorde det ikke for å gjøre ham sterk...
Tiden er ute.
Dette er ikke et sted for en kvinne.
Gjem deg før du blir truffet, hvis ikke vil du skade deg.
Jeg lyr ikke. Du skjønner...
Den unge mannen, faren og kjæresten begynte å innse noe.
Det nærmet seg. Slutten var nær.
Hvor mange var der? Nabolaget av skyskrapere var fullt.
Jeg vil se det selv om det så er et blikk.
Det som forsvant fra kroppen og livet mitt.
Villheten. Jeg vil se det!
Vi har fått akademisk verdi. Status, til og med en anstendig inntekt.
Men hva mistet vi som et resultat av det?
Slitasjen på musklene hadde foregått i noen timer.
Verdens sterkeste far-sønn-kamp. En familiekonflikt.
Foreldre med barn, og barn med foreldre. Mange av dem begynte å innse noe.
"Denne far-sønn-kampen er ingen konflikt.
Dette er harmoni!
Alle foreldre og barn i verden burde anse forholdet som en rollemodell!"
Jøss, pappas hode. Skallen til Yujiro Hanma.
Jeg har aldri rørt det sånn før. Det er så varmt.
For en kveld.
Jeg klarte å bruke alt jeg har lært meg. Denne mannen tok imot alt.
Så kom denne overraskelsen òg
- Baki. - Ja?
Ikke sant?
-"Ikke sant", hva? - Det er ikke lett å si.
Begge to.
Hver eneste én.
De ante slutten på festen og forberedte seg.
- Baki. - Ja?
Tiden er inne.
- Ja. - Har du gjort alt du ville?
Ja.
Så, så.
Dette er ikke bra.
Dette er ikke lett.
Jeg vil fortsette.
Ingenting...
...er permanent i kosmos. Alt har en slutt.
Tekst: Lovise Kvalsund