Eu și tata, Yuichiro, suntem total diferiți.
Suntem la polii opuși.
Părerile despre viață, despre cum trăim, tehnicile folosite.
Însă există o tehnică de-ale sale
de care sunt mândru, deși reticent.
Aceea e! E aceea, nu...
Taci!
Așa i-au zis pușcașii marini acelei tehnici.
„Mantie”.
Nunceak?
Tradus direct, dacă vrei...
îi spunem „ținută”.
Lume, credeți că am un stil de educare exagerat?
Nunceakuri umane.
Ce vede persoana căreia i se face asta?
Nu „vede”, ci „a văzut”.
Priveliștea sa se schimbă cu viteză, deci se preschimbă într-o clipă
în „trecut” și apoi în „amintire”.
Forța centrifugă nemaivăzută face ca sângele să se adune în cap.
Nasul, gura, urechile și ochii.
Aceste orificii permit sângelui să iasă.
Pământul, cerul, oamenii, priveliștea... sunt roșii.
Tata e... roșu.
Pe deasupra, cantitatea uriașă de sânge care ți se adună în ochi
duce la „redout”, cum se spune în aviație,
când și cerul nopții pare roșu.
Energia uriașă produsă brusc în fața ochilor lor...
Era evident că era incontrolabilă.
Nivelul de pericol era...
ca aruncarea ciocanului într-o cameră încuiată.
Oamenii au dispărut pe o rază de 100 de metri.
Înțeleg. În față și-n spate, în stânga și-n dreapta, în sus și-n jos.
Baki e acum o „mantie” semitransparentă care-l înconjoară pe Yujiro.
N-aș putea copia ce face.
Chiar dacă aș putea flutura cu ușurință un om ca pe un prosop,
nu l-aș putea mânui cu atâta măiestrie.
Nu ca pe o armă cu care-s obișnuit.
O armă? Asta e!
Nunceakurile nu-s doar unelte.
Sunt arme!
În cazul ăsta, urmează...
Baki, mă auzi?
Fie că mă auzi, fie că nu,
apără-te!
Apără-ți corpul!
Dacă zici că ești Hanma,
apără-te pe deplin!
Să nu mori!
Mașina lovită de tatăl lui s-a răsturnat.
Arma folosită era propriul lui fiu.
Oameni buni, nu-l subestimați
pe fiul meu!
Băiatul ăsta...
Nu-l subestimați pe Baki Hanma!
Nu subestimați forma de putere numită Baki Hanma!
Minunat.
Sunt invidios.
Ce relație de încredere incredibilă!
Știam eu.
Nu e nicio îndoială. Mă descurc.
Am această abilitate.
În fața acestor atacuri...
mă descurc.
Mă apăr pe deplin.
Colțul ăsta în care voi intra...
Sticla, cauciucul, echipamentul...
Mă descurc cu toate.
Deja le-am respins.
Le-am evitat, m-am ferit și uneori le-am distrus.
Ș în această situație...
îmi revin constant.
Hei, cât mă mai ții de mână, de parcă am fi prieteni?
Vrei să ne plimbăm?
Nu.
Am un cadou pentru tine, un fel de „mulțumesc”.
Acceptă-l, te rog!
Nu-mi place să primesc doar eu.
Asta-i o păpușă de rahat.
Nu e păpușă, ci mai degrabă samurai.
Când l-ai făcut?
Cât eram izbit pe aici.
Una câte una.
Le-am legat și băgat una în alta.
Dar voiam să fie mult mai fain.
- Brațele și picioarele sunt cam... - Nu e bine.
Am observat când te izbeam.
Impactul pe care trebuia să-l simt prin braț
nu și-a făcut simțită prezența.
M-am gândit eu că faci ceva.
Când te-ai întâlnit cu obiectele ascuțite și tari,
le-ai respins, te-ai ferit și le-ai distrus...
Te-ai protejat pe deplin.
N-ai fost „izbit” de mine.
Are brațele și picioarele cam ciudate.
Ce ai spus mai devreme?
Adică „să primesc doar eu”?
La asta mă refer, tată.
Am primit deja...
victoria de la tine!
Chiar mă plictisisem.
Mă săturasem de viața asta.
Am uitat când,
dar cinci infractori condamnați la moarte din toată lumea s-au adunat.
Toți cinci arătau bine.
Sloganul lor era:
„Vrem să gustăm înfrângerea.”
Înțeleg asta.
Înțeleg dureros de bine.
Înainte să-mi dau seama, am înțeles că eram acolo...
În vârf.
Unde nu mai aveam niciun scop.
Nicio cale de urmat.
Dar nu mă puteam opri din mers.
Așa că am luat-o la pas, în căutarea unei căi.
N-ați putea înțelege.
Să nu fii provocat de nimic e o tragedie.
N-ați putea înțelege.
Când puterea e dusă la extrem, rămâi fără visuri.
Când puterea e dusă la extrem, viața rămâne fără lumină.
Bogăție. Faimă. Statut.
Cu atâta putere fizică, toate sunt ușor de obținut.
N-ați putea înțelege.
Sunt atât de puternic, încât nimic nu e o provocare!
Știi, Baki...
e grozav să fii părinte.
Tată și fiu, fără să ne deranjeze nimeni.
N-a pățit...
Nimic?
Bucură-te să fii părinte și să fii fiu!
E plăcut să fii părinte.
Nu-i așa?
Nu știu de ce zici „nu-i așa?”
Dar, cum mă așteptam. Nu...
mai mult decât mă așteptam, suntem conectați.
Ești un Hanma adevărat.
Nu mă opun să trăiesc ca un Hanma.
Ce înseamnă să fii Hanma?
Nu e nevoie să întrebi. Simți că...
Da. Sunt, fără îndoială, un copil Hanma autentic.
Oricât ai încerca, obții mai mult decât ce încerci.
De aceea...
am renunțat.
Eu mă voi ocupa de tine, tată!
Doar suntem tată și fiu.
Bun... Bun pumn!
Nu mai rețin când am fost lovit așa în abdomen.
Tată, te-ai plictisit?
Urând plictiseala,
am călătorit prin Japonia și peste hotare,
pe tot Pământul, până și la Polul Nord.
M-am luptat cu specialiști în arte marțiale, cu sportivi,
cu animale sălbatice, cu animale uriașe, cu arme,
cu lumea interlopă, cu state puternice și cu armate.
Cine ar fi zis că voi găsi jucăria care să mă facă cel mai fericit
așa de aproape de mine?
Nu doar aproape...
Exact. Nu suntem doar apropiați.
Visul care-mi scăpa, pe care-l căutam peste tot
nu era doar în casa mea, ci parte din mine!
Tată, când un copil primește o jucărie, ce crezi că se întâmplă?
Se joacă cu ea încontinuu...
până când o distruge.
Moartea...
Exact.
Ce cauți aici?
Ce caut aici?
Lupta dintre cei mai puternici tată și fiu...
E la televizor și pe internet!
Dar ajunge!
Dacă vreți să luptați, luptați! Dacă vreți să vă opriți, opriți-vă!
Dați câțiva pumni, apoi vorbiți.
Câteva lovituri, apoi vă înduioșați.
Nu mă mai pot uita, e prea obositor!
Ea cine e?
O vor omorî!
Asta nu e o întrecere!
Nu e un meci.
Dar e o întrecere.
Doar suntem tată și fiu.
Normal că vorbim și ne înduioșăm.
Și, din fericire, sunt niște „jocuri” care pot fi jucate doar de tată și de fiu.
Tehnicile folosite azi
au fost folosite doar fiindcă mă luptam cu tata.
Tehnici mortale, n-ar putea fi folosite împotriva altora.
Și tata
a folosit tehnici care au fost ca niște arme militare.
Kozue...
De asta ne-ai oprit, nu?
„Dacă vă permiteți să vorbiți,
dacă vă iubiți atât și vă înduioșați,
ce-ar fi să vă opriți din luptă?
„Dacă veți muri,
dacă vă veți ucide unul pe altul,
de ce nu acceptați înfrângerea?”
Kozue, fiindcă ești femeie,
probabil ți-e greu să înțelegi.
Aiki!
Tehnicile pe care am continuat să le stăpânim. Toată durerea acumulată.
Și bucuria de a le putea expune pe deplin.
Fericirea de a te putea elibera!
Ce înseamnă tata pentru mine și ce însemn eu pentru tata...
Ne putem permite lucrurile astea...
Suntem făcuți unul pentru altul!
Tatăl și fiul se luptă ca niște supraoameni.
Tehnici supraomenești sublime.
Super...
Cei care mențineau ordinea
priveau în aceeași direcție ca spectatorii
și își strângeau bastoanele în palmele transpirate.
Erau martorii...
unui vârf.
Întruchiparea puterii.
A puterii concentrate, de calitate superioară.
Era normal să îi intereseze.
Oricât de mult ai fi devorată...
și devorată...
fii femeia care nu poate fi devorată complet!
Adică nu te-am ascultat?
Nu contează dacă fiul meu te-a devorat complet sau nu.
Un lucru e sigur: Baki a devenit mai puternic.
Sigur are legătură cu tine. Îți mulțumesc.
Nu cred că am nevoie de mulțumiri.
N-am făcut-o ca să devină mai puternic...
Ajunge!
Nu e un loc potrivit pentru o femeie.
Ascunde-te, înainte să fii doborâtă sau rănită!
Nu mă supun. Vezi tu...
Tânărul, tatăl și iubita începuseră
să înțeleagă ceva.
Era aproape...
Sfârșitul era aproape.
Câți oameni erau acolo?
Cartierul era plin de oameni, plin până la refuz...
„Chiar dacă doar îi zăresc, vreau să văd cu ochii mei.
Ce a dispărut din corpul meu și din viața mea...
Sălbăticia...
Vreau s-o văd!”
Am obținut rezultate academice.
Statut, chiar un venit acceptabil.
Dar, ca rezultat, ce am pierdut?
Acest abuz al mușchilor dura deja de câteva ore.
Lupta dintre cei mai puternici tată și fiu...
Conflict în familie.
Părinți cu copii. Copii cu părinți.
Mulți părinți și copii au început să realizeze ceva.
„Lupta tată-fiu...
nu e conflict.
E armonie!
Toți părinții și copiii din lume
ar trebui să vadă această relație drept model!”
Capul tatălui meu. Craniul lui Yujiro Hanma...
Nu l-am atins niciodată așa.
Ce cald e!
Ce noapte!
Am putut folosi tot ce am pregătit.
Omul ăsta a acceptat totul.
Și mai e și surpriza asta.
Baki...
Da?
Nu-i așa?
Ce?
Nu e ușor de spus.
Toți...
Absolut toți...
Toți au simțit sfârșitul ospățului
și s-au pregătit.
Baki.
Da?
A venit momentul.
Da.
Ai făcut tot ce ai vrut?
Da.
Stai așa...
Degeaba.
Nu e ușor pentru mine.
Vreau să continui.
În cosmos...
toate se duc.
Totul se sfârșește.
Subtitrarea: Carla Mona Gîlcă