Каміль!
Отакої. Який неймовірний збіг.
А я зупинився в цьому готелі.
Я весь день думав
про нашу ранкову розмову.
Можливо, я вам здався дещо грубим, бо я вас перервав.
Але я можу пояснити.
Якщо дозволите, річ у тому… Я щойно розлучився й пообіцяв собі…
Я б залюбки послухала й не хочу здатися грубою…
-Ми їдемо? -Так.
Але я дуже поспішаю — запізнююся на концерт.
Може, я вас супроводжу? Розповім дорогою.
Заходь.
Ти привезла байк?
Ключі.
Куди ти?
Треба дещо зробити. Доручення Берліна.
Ключі.
Куди?
Я повертаю чашу.
А ти лишайся тут і стеж за моніторами.
Удома нікого, бовдуре.
Можуть повернутися.
І як ти забереш чашу?
Дочекаюся священника. Заведу мотор.
Під'їду до нього. Вихоплю. І чао.
Зрозуміло?
Якою рукою вихопиш? Бо тобі треба їхати, гальмувати, перемикатися.
А чаша важка. Ти ніколи не бачив, як хапають сумки?
Я їду з тобою. Крапка. До того ж, я чудово їжджу на байку.
Як би це сказати?
Я пообіцяв собі,
що певний час триматимуся від жінок подалі.
Ви не проти? Я взяла одяг, щоб перевдягтися дорогою.
Ні. Звісно, ні.
Я хотів приїхати сюди насолодитися тишею і спокоєм холостяцтва.
Моє серце потребувало перерви.
-Звучить трохи жінконенависницьки. -Та ні, анітрохи.
Запевняю вас, це скоріше справа самозахисту.
Але після нашої зустрічі я раптом подумав:
«Ти себе картаєш за свій провал?
Позбавляєш себе шансу познайомитися з унікальною жінкою?
З єдиною такою».
У світі чотири мільярди жінок.
Шанси зустріти таку захоплюючу дуже малі.
Не можна впустити цю можливість.
Тому я побіг як ненормальний, побачивши вас.
Я натрапив на вас перед го… Можна?
-Так. -Так?
І тому я тут.
КЛУБ «ОПЕРА»
ПАПЕРОВИЙ БУДИНОК БЕРЛІН
Їдьмо.
Стій!
Засуджені.
Таксі!
Зараз!
Чорт, не відпускає!
Хапай сумку!
Тікай! Бляха!
З дороги!
З дороги, бляха!
Рою!
Їдь!
Курва!
Обережно, стіл!
Курва, стіл же!
Рою, стули пельку! Стули, ясно?
Обережно!
Весілля і похорон, як у кіно.
Гараж.
Ворухнемося — вони почують кроки.
Треба відволікти шумом.
Зустрінемося на 123-му місці. Іди туди.
Роби як я.
-Агов! -Чорт!
-Привіт. -Що тепер?
Запустимо стару машину замиканням.
Вона без антикрадіжної системи. Ота.
Готова?
-Чорт! -Заводь, бляха!
Сигналізація заблокувала запалювання.
-Що тепер? -Вони йдуть.
На заднє сидіння. Ну ж бо.
Не думала, що ти сюди впишешся.
Але ти вписався.
Чому це? Через метелика?
Я навіть у супермаркет так одягаюся.
Ти не схожий на того, хто ходить у супермаркети.
Ти схожий на того, хто живе в готелях.
Подорожує світом. Відвідує музеї.
П'є вино на виноградниках.
Закладаюся, ти зараз уперше п'єш пиво з пляшки.
Так.
Ненавиджу пити з пляшок, які рухаються складами, вантажівками,
від людини до людини, і тоді до твоїх губ.
Але це смакує божественно.
-Випиймо за це. -За божественний смак.
Вони пішли?
Я їх не бачу, але не думаю, що варто чекати.
Спробуймо ту машину.
Бляха, так!
Рушай, курва!
У нього є сокира! Газу!
Обережно!
Бляха.
Лайно.
Ходімо.
Вечір був дивовижний.
І неповторний.
Сподіваюся, ми повторимо, коли я наступного разу буду в Парижі.
Я поведу тебе кудись, де ти зможеш пити з богемського скла.
Тоді ти маєш попросити мій телефон.
А у мене немає ручки.
Солодких снів.
Що, ідемо на дайвінг?
-Я думала, це Камерон. -Я її шукаю — позичив їй байк.
-Вона пішла. -А мій байк?
Не знаю. Мабуть, у неї.
До зустрічі.
Чекай. Ти мені не розкажеш, навіщо ці окуляри?
Це окуляри віртуальної реальності.
Крутяк. Це гра?
Ні, не гра. Це симуляція.
Я ще не допрограмувала. Ні, не чіпай.
-Обережно — крихке. -Ти створила те, що в них?
-Так. -Та женеш.
-Дай спробувати. -Ні.
Я не піду звідси. Прикую себе до ліжка. Ну?
Будь ласочка.
П'ять секунд.
Оце просто здуріти!
Чорт, який краєвид.
А колір моря…
-Занзібар. -Класно.
-Чому я не рухаюся? -Ти без датчиків.
Гаразд, зараз.
Чому ти злодійка?
Ти маєш працювати на НАСА. Ти ж мозок.
-А це для чого? -Воно відстежує рухи.
Що?
Треба ще причепити тобі на живіт і на спину.
Давай.
Добре.
Ні. Не тримається.
Через олійку.
Спробуй тепер.
Є.
-Так, розвернися, будь ласка. -Добре.
І тут.
Готово.
-Готово? Так? -Ага.
Працює. Дивися, у мене мурашки.
Помацай.
Так. У тебе волосся дибки.
Чорт забирай.
Ця дівчина — ти?
Усе, досить.
П'ять секунд минули.
Це ти, так?
Це мій аватар.
Ти дивився в дзеркало.
Гадаю, це глюк, і ти над ним працюєш,
але мені здалося, там твої соски стирчали з мінісукні сантиметри на два.
Ти постійно говориш про волосся і соски. Повернися.
Та що я сказав?
Усе. Коли Камерон повернеться, я скажу подзвонити тобі. Бувай.
Пробач. Дурницю бовкнув.
Одне питання. Для чого твій винахід?
Це альтернативна реальність.
Не всі можуть поїхати у відпустку
з друзями, які їм подобаються.
Не знаю. Чого б ти хотів? На дискотеку?
Я король танцпола.
Гаразд, там ти можеш ходити в найкрутіші клуби.
Одягаєш окуляри й насолоджуєшся.
Але це не насправді. Ти тут, у кімнаті.
Твій мозок думає, наче насправді.
Ти танцюєш з людьми, говориш з ними, випиваєш.
І твої емоції справжні.
Ти створюєш дивовижний світ.
Ти генійка.
-Я піду в крипту, гаразд? -Так.
Коли ви збиралися розповісти?
Берлін доручив нам місію. Ми не мали повідомляти.
Ми йому з вечора дзвонимо. Він не відповідає.
Рою, ти вперше в Парижі, і вже облажався.
Я не говорю про злам квартири Поліньяка.
Але ви схопили священника й протягли його десять метрів.
Викрадення машини посеред весілля.
Напад на в'язня.
Знищення кількох авто в гаражі. Двадцять…
Двадцять шість сигналізацій.
І ось ви сидите й снідаєте круасаном і кавою з молоком,
наче нічого не сталося.
Ми обоє винні.
Але викрасти чашу було нелегко через охоронців-горил.
Клас. Тоді давайте замовимо яйця Бенедикт і відпочинемо. Так?
Месьє!
Якби не сталося диво,
ми б зараз усі були у в'язниці посиленого режиму.
Упізнаєте?
Де ти її взяв?
Священник прийшов до мене опівночі, з палицею, нажаханий.
Сказав, що не поїде в Порто чи Сантьяго, і що я мав рацію щодо безпеки.
Що його хотіли пограбувати.
Що у нього болить спина. Що можна продовжити розкопки.
Що він бере тиждень лікарняного, бо не може служити месу.
Добре те, що тепер у нас тиждень, щоб вирити тунель.
Ти йдеш будити Берліна.
Негайно.
Як справи?
Добре.
Скучила за адреналіном.
Тобі не обов'язково лишатися.
Я сказала Берліну, що буду до кінця. Ось і лишуся.
-Алло? -Алло.
Це Каміль.
Знаєш що? Перше, що я зробила вранці, — це розсміялася.
Видовищно було — чоловік з метеликом тягне панкрок-співака
на своїх плечах.
Дякую за цю картину.
Будь ласка.
Я б з тобою і на страйк вантажників пішов у смокінгу. Лише попроси.
Я була на балконі, дивилася на твій готель,
думала, чи ти досі там.
Я досі тут.
Як щодо сніданку?
Перш ніж відповісти, я маю дещо сказати. Я одружена.
Уже вісім років.
Але вчора я поєдналася з тобою
на тому рівні, який буває нечасто.
Ти сказав про чотири мільярди жінок.
Але чоловіків теж чотири мільярди.
І нечасто зустрінеш такого, про якого хочеться дізнатися більше.
Не знаю. Життя, яке хочеться дослідити.
Спершу ти кажеш, що одружена. Потім — що хочеш дослідити.
Не знаю, чи правильно зрозумів це «дослідити».
Я б пояснила особисто.
Коли ти покидаєш Париж?
Завтра.
Шкода це чути.
Так! Так, ультиматум!
Доброго ранку.
Рою, ти щойно пропустив епічну мить.
Ходи сюди. Ми за це вип'ємо.
Трохи тобі і ще трохи мені.
-Це за те, що ми повернули чашу? -Ні, це за неї.
Рою.
-Вона мені подзвонила. -Дружина Поліньяка?
Господи, не зациклюйся на цих дрібницях!
Головне, що почався зворотний відлік.
Я поставив їй шах.
Тепер лишилося подивитися, чим вона зробить хід.
Закладаюся, вона подзвонить менш ніж за три години. Та ні.
Година чи півтори максимум.
Це Каміль.
Можна зайти?
Гадаю, краще не варто.
Ти щойно сказала, що одружена.
А якщо ти зайдеш, я тебе не випущу щонайменше до Різдва.
Каміль…
Мені не потрібна інтрижка.
Я хочу чогось унікального.
А це несумісно з роллю вершини трикутника подружньої невірності.
Що таке інтрижка?
Ти знаєш? Бо я ні.
Я намагаюся брати від життя все.
Іноді мені не спиться ночами.
Я встаю і йду в бар.
Я веду тисячі бесід, п'ю текілу, танцюю як навіжена…
І, повернувшись додому,
щасливо засинаю.
Бо я пережила те, чого не очікувала.
Багато хто лежав би й крутився в ліжку.
Але світ — моя устриця.
Як можна лежати й витріщатися у стелю,
коли такі люди, як ти,
з'являються, коли не очікуєш?
Хай там як,
я зрозуміла твою відмову.
І мені це подобається, бо це говорить про твою цілісність.
О ревуар.
Сподіваюся, ми ще колись побачимося.
Ви правильно вчинили.
Пані має вирішити.
Рою.
У цій кімнаті повно телескопів і камер з її квартири.
Тому я і відмовив.
Точно.
Я їй відмовив.
Каміль, зачекай!
Твоя черга.
-Щось не так? -Чесно кажучи, так.
Мені треба поговорити з одноліткою.
Кажи.
Я завжди чітко розуміла, що люблю, а що ні.
У книгах люблю класику й ненавиджу бестселери.
У їжі люблю мусаку й ненавиджу смажене.
Чоловіків люблю цікавих, з гарними манерами, розумних.
Терпіти не можу грубих, з брудними компліментами.
Цих бовдурів, що роблять селфі
зі своїми голими грудьми й мотоциклами.
-Я розумію. -І все це накрилося.
Ця негідна, огидна, погано вихована особа
якось забралася в мій мозок, у мою нервову систему.
-Це інстинкти. -Про кого мова?
-Про Брюса. -Тобі подобається Брюс?
-Ні. -Подобається.
Не подобається. Аніскільки.
Але річ у тім…
Коли я на нього дивлюся, він брудний і пітний, мені гаряче.
Я відчуваю, як серцебиття прискорюється і з'являється задишка.
Ти розумієш?
Коли в легені надходить замало повітря.
У тебе таке вже бувало?
Ні. Таке ні.
Справа в тому, що, заплющуючи очі,
я бачу його в катакомбах, як він обливається водою.
Як вода стікає його шкірою.
І його кулон-якір…
Щоразу, коли він рухається і б'ється об його груди…
Стук-стук, стук-стук.
Воно як петля в моєму мозку. Як GIF.
«Стук-стук, — наче кличе. — Стук-стук, є хто вдома?»
А ще такі картинки бувають?
Його білизна.
Його білизна?
Якось вона визирала з-під штанів.
Біла гумова стрічка.
Мене не відпускає той бренд.
-І що за бренд? -«Вовк».
Усією стрічкою, «вовк» і «вовк».
І сталося дещо неочікуване.
-Він ляснув тебе по дупі. -Ні, дурненька.
Але я…
Мене переслідує його запах.
-Як це відбувається? -Я його нюхаю.
Щоразу, як він підходить або проходить повз, я його нюхаю.
Що ти чуєш? Його одеколон?
Ні, навряд чи він користується.
Це більше схоже на запах…
чоловіка.
Щось грубе. Як феромони. Не знаю.
Мабуть, це піт.
Напевно. Але піт мені завжди був огидний.
А тепер Брюс проходить і…
Я вдихаю.
Ти вдихаєш.
-Він брав мій рушник. -Кейло.
Я збиралася випрати, але лишила. Я не знаю, що роблю.
Це просто потяг. Не знаю, що відбувається.
Дівчинко, не драматизуй.
Що поганого в Брюсі?
Не знаю. По-перше, він дитина.
Скільки йому, 24? Мені 36.
Що мені робити?
Ну…
якщо ти хочеш його трахнути, зроби це
і забудь про нього.
Але якщо очікуєш проблем, не варто. Секс — це класно, а кохання… не дуже.
Чому ти так про любов?
Це хвороба, яка находить поступово.
Її відчайдушно шукаєш. Боїшся втратити.
Зникає — і ти в депресії.
Знаєш, що я роблю, коли по комусь дурію?
-Що? -Танцюю.
Навіщо?
Вставай, влаштуємо вечірку.
-Ну ж бо, Кейло. -Нізащо.
-Давай, Кей-Кей. -Я сказала, ні.
-Я не люблю алкоголь. -Любиш. Відкривай рот.
-Так-так. І що тут у вас? -Ми лягаємо спати.
Брюсе!
Г'юстон, у нас проблема.
Я подбаю.
КЛАС, ЕЛЕГАНТНІСТЬ, ДВИГУН
-Ні. Забирай. -Заходь. Лишися.
Рою!
Гаразд, лише одну.
-Одну. -Заходь.
Усе гаразд?
Здається, я зараз виблюю.
Ох, Кей-Кей.
Агов! Як там справи?
Вдалося!
Тунель закінчиться цегляною стіною,
що означатиме нашу ціль.
Аукціонний дім.
Яка це стіна?
Це підпірна стіна будівлі.
Ми її проб'ємо, щоб увійти.
Ми ввійдемо до сховища не броньованими дверима.
Ми ввійдемо ззаду.
Цього не очікуватимуть.
І щоб дійти до задньої стіни сховища,
спершу зайдемо в повітряну шахту й техприміщення
з трубами, розподільними щитами, електропроводкою та каналізацією.
Там ми опинимося перед стіною з бетонних блоків,
що охороняє передкамеру біля сховища.
Розріжемо залізні шви, що тримають блоки разом.
Але поки не виймемо ці бетонні блоки. Чому, Даміане?
Бо всередині цієї передкамери
є дві камери спостереження,
виведені на монітори охоронців.
Двоє охоронців будуть як у дні без аукціонів. Нудьгуватимуть.
Один буде на рецепції у вестибюлі.
Інший буде перед сховищем у підвалі.
І тут ми доведемо, що це велике пограбування.
Відчинимо сховище, поки воно порожнє.
Хіба не дивовижно?
Так наші шанси будуть вищі.
Нам треба буде відволікти охоронців на три хвилини.
Це мінімум, який мені потрібен, щоб зламати камери.
Як ми це зробимо?
Відволікаючим маневром.
Нам треба дуже добре познайомитися
з друзями охоронців.
Вивчимо кожний крок цих панів.
Та понад усім,
вивчимо наріжний камінь життів охоронців.
Чим вони вечеряють.
Я б хотів замовити дві сімейні піци з пепероні.
О восьмій вони замовляють їжу з рецепції.
-Алло? -Яку вам сьогодні?
З пепероні.
-Піца. -Переважно піца.
У техкімнаті під'єднаємося до телефонної мережі,
яку Кейла вже зламала.
-Добрий вечір. Слухаю вас. -Вітаю.
Я хочу замовити дві сімейні піци з пепероні.
-І два пива. -На яку адресу, пане?
Аукціонний дім «Ше В'єно».
Вулиця Туренн, 14.
Дякую. На все добре.
Дякую.
Тоді почнеться вистава.
У техкімнаті влаштуємо «чисту зону».
Там ми зніматимемо пильний брудний одяг
і одягатимемо чисті костюми.
Ніхто не заходитиме в передкамеру чи сховище без костюма й рукавичок.
Один відбиток, дрібка бруду, ваша вія з ДНК —
і нашому плану кінець.
Весь цей час ми готуватимемося.
Але здебільшого…
Півтори години?
…дратуватимемо охорону.
Холодна їжа.
Вона з баклажанами. Ще й холодна.
Не те замовлення.
І чому не сімейна?
Лимонад?
Усе те, що дратує, коли ми голодні.
Я за це не платитиму.
Не платитимеш?
Заплатиш, поки не повернувся в зоопарк.
Чуєш мене, щуропикий?
Якщо кур'єр погано говорить французькою, нахабний, невихований
і має божевільний вигляд…
«Ква»?
Ти що, жаба?
Він покличе колегу.
Саме це нам і потрібно.
Піднімися. У нас проблема.
Проблема? Яка ще проблема?
Коли охоронець залишить пост, почнеться другий акт нашої вистави.
Ми готові.
У нас буде рівно три хвилини.
Надто мало. Це ризиковано.
Кейло, там, де ти бачиш ризик, я бачу захват і адреналін.
Гаразд, Алене. Я іду.
-Зараз. -Ось ця мить.
Бульдозер витягне бетонний блок наче шматочок пазла.
І ми зайдемо в передкамеру.
Камери зафіксують ваш візит.
А Брюс…
Покликав на захист шимпанзе?
…у ролі агресивного кур'єра подбає, щоб вас не бачили.
Гей, не чіпай мене.
Ти мене розумієш? Чи тобі мовою шимпанзе?
Це двері.
Так. Це наша Ахіллесова п'ята.
Якщо її відчинять, нам гайки.
Усі аспекти грабежу не проконтролюєш.
Дві хвилини й 30 секунд.
Виграй якомога більше часу.
Тисни на них, доки вони не закиплять.
Алене.
Поклади кийок.
Поки Брюс тягтиме час,
ми з Кейлою нейтралізуємо камери спостереження.
Кейло, розкажи про технологічний бік.
Передкамера охороняється.
Там знаходиться жорсткий диск камер спостереження.
Я зламаю чотири потрібні.
Рецепція.
Ну що? Готові платити?
Передкамера.
НЕМАЄ СИГНАЛУ
-Проблем шукаєш? -Він того не вартий.
Припини.
Ще 90 секунд.
Зал перед сховищем.
НЕМАЄ СИГНАЛУ
-Годі! -Платіть мені.
І сховище.
-Я не побачила кабелю до неї. -Ти вимкнула всі камери спостереження.
Агов! Усе гаразд?
Коли ти нарешті заслужиш і тебе вдарять,
розгризеш шипучу пігулку й пустиш піну з рота,
наче скажений звір.
-А якщо викличуть швидку? -Або поліцію.
Що вони скажуть? «Ми побили кур'єра.
Їжа була холодна. У нього напад через травму мозку»?
Йому спробують допомогти.
Алене! Подушку, швидко!
Хвилина й 15 секунд.
Коротке замикання.
Спокійно. Знайди запобіжник і обійди.
Не бачу. Я його не бачу!
Чорний ящик. Відкривай!
Шукай згорілий.
Хвилина.
-Знайшла! -Запобіжників забагато. Треба йти!
Тоді нас спіймають. Монітори без сигналу.
Ложку!
Ну ж бо.
Відкривай. Ну.
П'ятдесят секунд.
Давай.
Тридцять.
Ну ж бо.
Ось він.
НЕМАЄ СИГНАЛУ
Води!
Ну ж бо.
П'ятнадцять секунд. Швидше, бляха.
НЕМАЄ СИГНАЛУ
Ну ж бо, підводься.
Чудово. Ось так. Підводься.
-Підводься. -Вставай.
П'ять секунд. Ідіть негайно.
Рою, замовкни!
Зараз!
Тримай гроші.
-За піцу. -Отак.
Ходімо.
Ви не встигли.
Ідіть звідти.
-Іди. Я закінчу. -Я сама.
Щойно підключимося до сигналу
двох моніторів і отримаємо доступ, ідіть звідти якнайшвидше.
Іди!
Здуріти можна.
Ходімо!
Бульдозер поверне бетонний блок на місце.
Якщо все піде добре, Кейла контролюватиме всі камери спостереження.
Тоді ми будемо готові запускати
другий акт цього чудового фокуса.
Як відчинити сховище зі стінами зі сталі товщиною 25 см.
І, важливіше, заходити непомітно,
наче це обертові двері п'ятизіркового готелю.
Виступ, гідний Девіда Коперфілда.
Переклад субтитрів: Ольга Галайда