I går kväll såg jag en blixt.
Märkligt, det fanns ju inte ett moln i sikte.
Vet du möjligtvis nåt om det?
Du måste lära dig att kontrollera det.
Och det blir inte lätt.
Makt kan vara berusande, om man tillåter det.
- Vad förskaffar mig nöjet? - Jag behöver din hjälp.
Hur hittar jag svärdet som Zeus smidde åt mig?
- Varför? - Det är det enda jag har efter honom.
Är det enda skälet?
Du behöver adamantin, men vilken som helst duger inte.
Det måste vara från samma malmåder som svärdet.
Placera den i den här, så leder hon dig till ditt svärd.
- Tack. - Om du ska leta efter det, var försiktig.
Det senaste jag hörde var att svärdet satt fast i Talos huvud.
Hälften av dem är här för att ta farväl.
Andra hälften vill försäkra sig om att han verkligen är död.
Far var komplicerad, en omskrivning för hans karaktärsfel.
Men ingen vågade utmana honom.
Utom Hera.
Är han verkligen död?
Han är inte kvar här.
Efter morgondagens ceremoni gör han resan till underjorden.
Men... han är ju odödlig. Hur kan han dö?
Vi dör inte på samma sätt som dödliga.
Men vi blir ändå dömda.
Och vi kan trösta oss med att han dog väl.
Vi kan blekna bort i avgrunden om vi glöms bort.
Därför måste vi berätta om fars verk. Påminna andra om att offra i hans namn.
Mina anhängare ska bygga många tempel till hans ära.
Vår far får inte glida bort.
Vi ska bevara hans eftermäle på jorden och även här.
Olympens förbund förenade alla Hellas gudar.
Men ingen allians varar för evigt.
Bara rädslan för vår far och våra farbröder höll de andra på avstånd.
Var är underjordens härskare?
Gå en sväng med mig.
Vet du var vi är?
Mitt hjärta gör ont och mina sinnen sviker,
för i floden Lethe har jag sjunkit.
Varje gång jag går förbi överväger jag att dricka av vattnet.
Lethe utplånar minnen och smärta.
Tar bort ditt förflutna och allt som tynger dig.
Men jag dricker inte. Vet du varför?
Vad skulle det bli av min fru? Mina barn?
De skulle förbli bundna till den här platsen. Liksom jag.
En dag blir vi kanske fria från den...
i världen ovan.
Det är vad jag hoppas på.
Lycka. Verklig lycka.
Och det kan du också få.
Önska dig lycka, så visar floden dig ditt lyckligaste minne,
så att du kan känna glädje igen.
Jag är förtrogen med smärtan som griper dig.
Ju större kärlek,
desto större sorg.
Jag har också upplevt det.
Jag ville aldrig ha det här riket.
Poeterna beskriver mina ofantliga rikedomar.
Och alla riken jag styr över här.
Men de vet inte sanningen.
Att leva i underjorden förgiftar en.
Det finns gränser för vad man kan uthärda.
Jag hade inte himlen eller havet.
Mitt kungarike...
var ett fängelse.
Inte ens jag stod ut där.
Ingen vill ständigt höra de dödas skrik.
Jag kan bara lämna underjorden för en begränsad tid.
Jag överväldigas av smärta när jag är borta för länge.
Jag minns ännu första gången jag såg henne.
Ingen smärta kunde hålla mig borta.
Hon var det skydd jag behövde.
Ömheten jag saknade.
Vem är det?
Jag visste att hennes mor Demeter aldrig skulle godkänna mig,
att ingen gudinna, särskilt inte en ljusstråle som Persefone,
skulle vilja leva i underjorden.
Men bara att se en sån som hon är en gåva för en utstött.
Man behöver den, man måste återvända till den.
Nej.
Såja, min vän.
Men vad kan jag erbjuda henne?
Såja.
Det är för din häst.
Jag tackar dig.
Det är du igen, eller hur?
Som besökte mig förut?
Du kan väl visa dig?
Det ville jag, men jag visste att det bara skulle leda till elände.
Jag slutade besöka henne.
Även jag vet hur det är att älska nån man inte kan få.
Även jag vet hur det är att leva i isolering och smärta.
Mitt fängelse var underjorden.
Ditt var skogen
där du gömde dig när Akrisios och hans söner jagade dig.
Prästinnan var stjärnan i ditt mörker.
Som Persefone var för mig.
Liksom du kunde jag inte hålla mig borta hur mycket jag än försökte.
Jag började besöka henne och prata med henne från skuggorna.
När mörker är allt man vet om,
söker man ljus.
Vi fann båda en fristad i dem.
En frid vi aldrig väntat oss.
Trädgårdsarbete har lärt dig att se världen annorlunda.
Hur då?
Du märker detaljerna i allt.
Bladens nerver, jordens fuktighet.
Du måste vara uppmärksam på dessa detaljer,
och du sätter värde på de minsta välsignelser.
Du ger mig för mycket beröm.
Trädgårdsarbetet är egentligen en flykt.
Från vad?
Min mor.
Hon menar väl, men hon är...
Hon är svår.
- Hur då? - Hon tjatar om att jag ska gifta mig.
Det är inget fel med det. Hon vill se dig lycklig.
Jag behöver ingen man för att bli lycklig.
Om hon kände mig, skulle hon inte bjuda hit friare utan att fråga mig.
Är alla lika tråkiga?
Hon bryr sig bara om kunglig härkomst. Men de är så självgoda.
Särskilt Ares. Bara tanken på honom gör mig illamående.
De är inte som du.
Du sätter värde på de minsta små blommorna,
eller att prata här på ängen.
Du lyssnar faktiskt.
Du känner mig bättre än de nånsin kommer att göra.
Jag ser fram emot nästa gång.
Det gör jag också.
Jag var kär.
Men jag lovade att aldrig ta steget.
Som du också gjorde.
Det blev svårare för varje dag.
Det gjorde mig galen.
Min önskan att se henne bara växte och växte.
Jag har saknat dig. Var har du varit?
Det är alltså sant.
Det finns nån annan.
- Vad gör du här? - Vem är han?
Jag vill veta vem min rival är.
Du har ingen rival... Du är redan ute ur leken.
Var inte så säker.
Är du full?
Jag tog med en present.
Den är av kromstål, och lädret är från Zeus finaste kvigor.
Det borde du inte.
- Prova den. - Snälla, rör mig inte.
Vad gör du? Släpp mig.
Det räcker, Ares!
Gå, annars dödar jag dig.
Är du oskadd?
- Ja. - Så det är han.
Du borde skämmas.
Och du borde se upp med vem du hotar, gamling.
Du är ännu dummare än jag trodde. Försvinn, annars kommer blod att flyta.
Jag väljer blodet.
Nej!
Det är över!
Nej. Det har bara börjat.
Tack.
Jag trodde aldrig att du skulle visa dig.
Jag tog med den här till dig.
Vad är det?
En avskedsgåva.
Vad? Varför?
Jag orkar inte se dig, eftersom vi inte kan vara tillsammans.
Jag vill vara med dig. Jag älskar dig.
Men jag vill inte göra min mor ledsen.
Hur svår hon än är, älskar jag henne också.
Jag förstår.
Men nu vet jag vad jag vill på ett sätt jag inte visste förut.
Din mor, då?
Hon måste lära sig att acceptera vad jag vill.
När två själar är menade att vara tillsammans,
kan inget hålla dem isär.
Nej!
Om du äter de dödas mat, är du bunden till underjorden...
för alltid.
Det är din mor.
Jag har sökt överallt efter dig.
Vad har hänt?
Är du oskadd?
- Hades räddade mig. - Räddade?
Jag vet inte vad jag skulle ha gjort utan honom.
- Mamma, jag har så mycket att berätta. - Du kan berätta hemma. Kom nu.
Jag följer inte med. Jag stannar här.
Mamma.
Jag har gjort mitt val.
Det kan inte vara ditt allvar.
Jo, det är det.
Lilla vän, du är upprörd.
Ta inga förhastade beslut.
Jag har aldrig varit så säker på nåt.
Lyssna på mig nu. Du är en blomma.
Du vissnar och dör utan solljus i detta fuktiga hål.
Det får du inte.
Nu går vi.
Förlåt, men jag har bestämt mig.
Vad gör du?
- Bränner mina skepp. - Nej!
Persefone åt sex granatäppelkärnor
och band sig till underjorden.
För min skull.
Men Demeter fann sig inte i det.
Hon sa till alla att jag hade kidnappat henne och var så rasande
att hon ödelade jordens mark och krävde att Persefone skulle återvända.
För att blidka henne bestämde Zeus att eftersom Persefone åt sex frön,
skulle hon vara sex månader här och de andra sex hos Demeter.
Men under tiden hon är här
ser Demeter till att alla lider som hon.
Det är därför frosten täcker marken varje vinter.
Men jag har fått nog.
Jag är trött på att min fru skiljs ifrån mig varje år.
Att se mina barn fälla tårar varje år när våren kommer.
Det är dags att agera,
och ingen förstår det bättre än du.
Titta där.
Vålnader som inte har råd att ta sig över.
De driver planlöst omkring och plågas.
Du visste aldrig vad som hände henne.
Men döden avslöjar allt.
Hon tänkte svika sina löften
och avsäga sig äran att vara prästinna.
För dig.
Ni skulle rymma tillsammans.
Men två dagar innan ni skulle ge er av
fick du veta var mannen som gav dig ärret var.
Mannen som dödade kvinnan som uppfostrade dig.
Hon bönföll dig att fly med henne, att släppa det förflutna.
Minns du vad hon sa?
"Låt inte hatet förvandla dig till det du vill förstöra."
Men du lyssnade inte.
Du bröt ditt löfte och gav dig av för att hämnas.
Vi vet båda vad som hände sen.
Du träffade henne inte i skogen.
Istället återföddes du den natten.
När du äntligen kunde leta, kunde du inte hitta henne.
För hon var här.
Vad hände med henne?
Berätta.
Varför? Du kan inte ändra nåt.
Men du kan hjälpa henne.
Hon känner inte igen dig.
Hon ser bara monstret du har blivit.
Släpp din ilska och hjälp henne.
Ge henne den frid hon förtjänar.
Men det här är din sista chans.
Jag erbjuder den inte igen. Se på henne! Se hur hon lider!
Hjälp henne. Det är ditt fel att hon är här.
Hjälp mig, så kan vi sätta stopp för våra älskades lidande
en gång för alla.
Okej. Om du lovar att ta hit henne och låta henne dricka vattnet.
Jag vill att hon ska förlora alla minnen av mig och smärtan jag vållade henne.
Hjälp mig!
Undertexter: Anna Norman