Hvorfor har du...
...unngått...
...oss.
Det var noe broren min sa.
"Gudene er feilbarlige."
Vi er kanskje det,
men ikke vår forutseenhet.
Det kommer fra noe større enn oss.
Vi er bare dets redskap.
Og det er noe du må vite.
- Om ikke lenge... - ...skal du dø.
Du...
...drømmer ikke.
Men du er i et mareritt.
Under krigen om Olympus ble tempelet vårt angrepet.
- Noen snek seg inn... - ...og kuttet tråden din.
Hva? Hvordan?
Det er fortsatt et mysterium. Et selv ikke vi forstår.
Skjebnen som venter deg nå, er en ingen misunner deg.
For når vi klipper en tråd, kommer slutten når den skal.
Men din har blitt kuttet av én uten vår fingerferdighet.
Som betyr?
Døden som venter deg, kan ikke stoppes.
Den nærmer seg deg som sand i et timeglass,
hver dag kommer den nærmere.
Innen vintersolvervs kvartmåne
vil du forlate denne verden.
Hvis du handler raskt...
...er det en liten sjanse for at du kan snu dette marerittet...
...til en velsignelse.
Hvordan da?
Det må du finne ut av.
Men husk dette. Man møter ofte sin skjebne...
...på den veien man tar for å unngå den.
Jeg foretrekker bidenten over sverdet.
Den er raskere enn vinden, skarpere enn noe blad
og mer aggressiv enn ild.
Men det beste er at den er en forlengelse av viljen din.
Jo sterkere vilje, desto sterkere slag.
Her.
Så du kan gå ubemerket hen.
Du har fortsatt din demoniske styrke.
Du kan påkalle den. Bare se den for deg.
Da blir du Serafim igjen.
Det er en annen utgang fra underverdenen.
En færre tar, færre øyne vil se deg.
Han vet det.
Hvis han er den profeterte, og livstråden hans er kuttet...
Vi er alle i fare.
Tror du det var Hades?
Jeg vet ikke.
Men jeg tror...
Ikke rør deg.
Hva avslørte meg?
Bladene bak deg svaier ikke.
Vel, da. Fortsett, søster.
Du har nok dine mistanker.
Er det sant? Beordret Poseidon våpenhvile?
Han fikk meg til å spre ordet,
så alle udødelige kan vise sin respekt for de falne.
Det er for tidlig.
Ares jobber allerede med å overbevise andre
om at han bør ta Zevs' plass på tronen.
Overlat Ares til meg. Vi må ta oss av en større trussel.
Noe vi ikke ser, hinsides selv Hades.
Er alt i orden?
Hva skjer?
Dere ville ikke trodd meg om jeg sa det.
Jeg skal vise min respekt, og så drar jeg, en gang for alle.
Skal vi bli med deg?
Er vi velkomne?
Mitt folk ser på livet som en stor overraskelse.
Døden burde da være en enda større overraskelse.
Jeg har en idé.
Minn oss på det når vi dør.
Jeg skal be til Medr og Zat-Badar for ham.
Og deg.
Vi mister sjelden en av våre egne.
Når en gud forlater verden, feirer vi med leker,
for å hedre deres liv og lindre vår sorg.
Kom. La meg vise deg.
Den beste deltakeren får en premie.
Vår fars ring.
Den har en hemmelighet.
En som bringer ringbæreren et skritt nærmere tronen.
Hvis ringbæreren er smart nok til å finne ut av det.
Den vil se bra ut på deg. Jeg kom ikke hit for å konkurrere.
Lykke til, søster.
Jeg vet ikke hvem jeg hater mest,
Herons horemor eller kjøterbroren, Serafim.
Hvorfor er du fortsatt her? Du blir aldri en av oss, halvblods.
Ikke lur deg selv, Heron.
Du vil alltid ha dødelig blod i årene dine.
De andre vil alltid se ned på deg, enten de innrømmer det eller ikke.
Jeg har i det minste anstendighet til å si det til deg.
Hvis det ikke var for Heron, ville ingen av dere stått her.
Flaks for deg at jeg er glad i faren din og hans kriger.
For hans skyld lar jeg deg snakke.
Men pass tungen din, amasone.
Du er blant guder.
Og du har rett.
Hvis det ikke var for Herons horemor,
ville vi ikke vært her.
- Faren min ville fortsatt vært i live. - Ikke snakk om moren min igjen.
Zevs døde fordi Hera slapp gigantene løs, og idioter som deg fulgte etter henne.
Ikke.
Blod betyr ingenting. Vilje er alt.
Vi ses under lekene.
Du kan reglene.
Ingen våpen.
Denne er ikke for deg, kjære onkel.
Den er for vennene våre.
Vi må minne dem på hvem vi er.
Er det alt han har?
I ingen verden vil du være min likemann.
Vår venn har gått med på forslaget vårt.
Han er på vei nå.
Når hun er her, er hun med meg.
Vær så snill, mor.
Det er rettferdig.
Underverdenen er rettferdig.
Er den ikke det?
Det er den.
Vi er rettferdige her også.
For at dine små knep skal vekke min vrede, må jeg respektere deg.
Det er bare ett sted man kan oppnå respekt.
Pygmachia-arenaen.
Ikke la sinnet ditt svekke dømmekraften. Det er galskap. Han er ikke verdt det.
Nei, han er ikke det.
Det spiller ingen rolle. Jeg skal dø uansett.
Ikke gjør dette. Vær så snill, bror.
Jeg skal gjøre narr av deg, bastard.
Be om nåde, så avslutter jeg det raskt.
Si ordene. "Jeg underkaster meg."
Se på dem.
De vet at du ikke kan vinne, men alle følger med i spenning.
De vil se meg banke deg til underkastelse.
Det er mobben. De verdsetter styrke over alt,
og elsker å se en helt falle.
Si ordene!
Aldri.
Slik viser du verden hvem du egentlig er.
Stopp!
Dette er over nå.
Lekene er ment for å hedre de døde.
Ikke legge til flere i haugen.
- Hvordan våger du å vise deg her? - Vi burde sløye deg.
Dere kan prøve,
men det vil ikke lindre smerten eller roe sinnet deres.
Kan vi ikke prøve å finne det ut selv?
Jeg er fortsatt himmelens dronning, Apollo.
Ifølge loven har jeg rett til å være her.
Jeg vet at sårene dine er ferske,
men min død vil ikke bringe tilbake de som har falt.
I så fall ville jeg gjerne gitt mitt liv for deres.
Alt jeg kan gjøre nå er å prøve å gjøre opp for det jeg har gjort.
Jeg skal forvise meg selv i tusen år.
Jeg skal ikke sette mine føtter i Olympus.
Men først skal jeg vise de falne respekt.
Du mistet den retten da du førte krig mot oss.
Du kan ikke snakke for Olympus.
Du er en bastard.
Det er vi også.
Bastarder får ikke bestemme vår skjebne.
Moren min har alltid vært rettferdig.
Temperamentet forråde henne kun da Zevs svek henne.
Det var ikke hennes feil.
Hun gjør som vi sier.
Du misforsto meg, søster.
- Jeg ber ikke om tillatelse. - Nå holder det.
Dette hedrer de uverdige.
Vi drar.
Nei.
Du hørte henne. Løp av gårde.
Hva sa du?
Gå. Nå. Ellers vil du angre.
La være.
Det holder!
Slutt med denne dumheten.
Gaia, mor til titanene og de store jordgigantene.
Jeg ser henne, og jeg hører stemmen hennes.
Hva?
Hun snakker til meg i drømmene mine.
Hera kommer i fred.
Hun kan vise sin respekt,
men så må hun holde sitt ord og dra.
Dere må alle huske på dette.
Døden tar knekken på noen av oss, men den redder også oss alle.
Vi skal sørge over Zevs og de falne i tre dager.
I løpet av den tiden
skal ingen gud gripe til våpen mot en annen.
Men etter tre dager skal det bli gitt en utfordring,
hvis instrukser vil komme.
Alle er velkomne til å konkurrere om kronen,
slik at den mest verdige får Den eleusinske stenen.
Og dermed vil dyktighet avgjøre hvem som blir himmelens neste hersker.
Dette er som Zevs og jeg ønsker,
og slik skal det bli.
Nå, hedre de døde
og gi dem respekt.
La oss begynne.
Det er ingen grunn til tårer.
Standhaftige Hermes.
Modige Apollo
og Hefaistos.
Lojale til siste slutt.
Takk, mine sønner.
Kloke Hestia,
tapre Athene,
og min listige Artemis.
Jeg visste jeg kunne stole på dere.
For det står vi alle i gjeld til dere.
Alt som er verdt noe, må fortjenes, Ares.
Ikke kast bort talentene dine.
Heron.
Jeg er svært stolt av deg.
Du har gjort mer enn jeg kunne forestilt meg.
Du burde bære den...
...som får min ring.
Jeg kan ikke ta den.
Den burde gå til noen som vil herske.
Dette handler ikke om tronen. Det handler om å akseptere den du er.
Du er sønnen min.
Du har mitt blod.
Denne vil lede deg på veien du må gå.
Vi er alle feilbarlige på vår måte.
Jeg er absolutt feilbarlig. Men det finnes idealer som er rene.
Og når vi streber etter dem,
er vi også det.
Hedre meg ved å avslutte denne konflikten,
lev ikke slik jeg levde,
men som jeg døde.
Strebende etter noe større enn meg selv.
Tiden er inne.
Det er noe du må vite.
Gaia ba meg finne sverdet
og redde Serafim.
Serafim?
De er knyttet sammen på en måte. Jeg vet hverken hvordan eller hvorfor.
Hvordan kan jeg redde en som er død?
Men jeg må hjelpe ham.
Av alle sjeler i denne verden og den neste,
hvorfor Serafim?
Tekst: Anya Bratberg