Min konge.
Der er en, jeg vil tale med.
Den var for Serafim.
Du skulle have sagt det.
Ja, jeg skulle have sagt det.
Jeg skulle have taget dig væk fra den poli.
Og skånet dig for lidelsen, du led der.
Uden den lidelse ville jeg ikke være her.
Det er rart at se dig glad.
Kommer du med?
Jeg tvivler.
Da jeg døde,
så jeg alle øjeblikke i mit liv, og hvordan jeg har påvirket andre.
Hvordan de påvirkede mig.
Oplever guder også det?
Derfor er jeg her.
Undskyld.
Får jeg dig at se igen?
Jeg må gå.
Når vi får adamantin til kompasset,
fører det os til Talos og sværdet.
Det er uhyggeligt.
Kirkegårde er mere livlige.
Hvad med resten?
Jeg var heldig at få den.
Bare rolig. Vi løser det.
Det var der, jeg så Zeus placere mønterne på din mors øjne.
- Hvor blev hun begravet? - Jeg ved det ikke.
Hvad laver vi her?
Der er måske adamantin derinde.
Kun en gud kan skabe sådan noget.
Bliv her.
Den Almægtige Zeus, den Store Tordenmand og Kongen af Olympen,
selv som vores fader skal også du dømmes.
Men du har nået højder, som få har.
På slagmarken havde du ingen lige.
Digterne vil fortælle dine historier i al evighed.
Men dit utroskab er et sort mærke på din sjæl.
Ingen sejr kunne tilgive disse forfærdelige handlinger.
Gerninger vil for evigt følge dig med skam.
Men der er en anden sag, der skal løses.
En, som Underverdenens Herre har rejst.
Du har altid hævdet,
at verdens riger blev retfærdigt opdelt, ikke?
Det blev de.
Er du sikker?
Hvad hentyder du til?
Jeg ville aldrig snyde Skæbnerne.
Vil du sige det, eller skal jeg?
Og der er ingen flugt fra sandheden her.
Da vi kæmpede om den eleusinske sten,
fornemmede du, at noget var galt, da du rakte ned.
Men du sagde ikke noget.
Du valgte ikke den eleusinske sten ved et tilfælde.
Hera stod bag det.
Og i dit hjerte vidste du det.
Men sandheden er, at du havde ændret mening.
Du ville ikke opgive stenens kraft.
Du ville ikke henvises til Underverdenen,
så du gik med til det.
Fordi...
...det passede dig.
Jeg protesterer!
Det var min skyld, ikke Zeus'.
Ingen undskyldning.
Hvis Underverdenen afslører alt,
så skal I vide, at jeg gjorde det for alles bedste.
For os alle, inklusive dig, Hades.
Hvor venligt af dig.
Kære søster, oplys os.
Du kender den sandhed, jeg taler om.
Kun én gud var værdig til at styre os.
Han viste gang på gang,
at han var den modigste, stærkeste og dygtigste af os alle.
Da vi blev fængslet af vores far, hvem reddede os så?
Da udyret, hvis navn vi ikke nævner, angreb,
hvem bekæmpede ham?
Hvem besejrede Kronos?
Hvem ledte angrebet mod Kæmperne?
Hvem bragte kompromis og fornuft ind i verden?
Og sandheden er,
at der kun var én retmæssig konge af himlen.
Kun én gud, som kunne håndtere stenens kraft.
Kun Zeus var værdig.
Og jeg nægtede at overlade det til tilfældighederne.
Der var for meget på spil.
Selv Poseidon var enig med mig.
Det er sandt.
Hera fortalte mig sine intentioner.
Og i det øjeblik vidste jeg, at hun og Zeus skulle regere Olympen.
Jeg sagde jo,
at kun et fjols ville gå imod Hera.
Selvom jeg forrådte ham, ofrede han sig selv for at redde mig.
Hvilken ædlere gerning kan der være end det?
Ingen går i den samme flod to gange.
For det er ikke den samme flod og ikke den samme mand.
Og dermed vender du hjem, en ny mand i en ny verden.
Hvordan er det muligt?
Jeg havde en forudanelse om min død.
Så jeg har samlet al min viden her
til dig.
Kan du huske digtet om den ene, som jeg fortalte dig?
"Ud af 100 mænd i kamp bør ti ikke være der.
Yderligere 80 er blot mål.
Ni er kæmpere, og vi er heldige at have dem,
for de er kampen.
Men én...
Én er en kriger.
Og han bringer de andre hjem."
"Det er sandheden om alle kampe nogensinde.
Alle, jeg har været med i.
Og det vil være sandheden i denne og den næste."
"Indtil den Guddommelige enes dag."
Kun den, der er blevet profeteret, kan redde os,
når Ondskaben, hvis navn vi ikke nævner, vender tilbage.
Det menes, at han vil rejse sig igen,
og kun ved hjælp af den ene halvgud
kan himlen og jorden blive reddet fra kaos.
Jeg tror, den halvgud er dig.
Det vil tiden vise.
Og hvis jeg ikke har tid?
- Hvad skete der? - Vi må gå.
Hvorhen?
Op på bjerget, hvor jeg udvandt adamantinen.
Der er ingen her.
Du er et fjols.
Han elsker dig ikke.
Hvem tror du, han besøgte, før han kom?
Sandheden er, at han aldrig har kunnet styre sine ønsker.
Han har altid følt, det var hans ret
som gudernes konge at gøre, som han ville.
Han tænkte aldrig over, hvordan det påvirkede dem, han sov med.
Hvad hans erobringer kostede verden,
selv for hans kære Elektra.
Du vidste, at hendes hjerte smertede for hendes søn, Serafim.
Men du tog ham ikke med til hende.
Du efterlod ham i den skov,
hvor han blev jagtet af Akrisius og hans sønner.
Du er gudernes konge. Du kunne have bragt ham til hans mor.
Hvorfor ikke?
Fordi du ville have Elektra for dig selv og din søn.
Du så kun Serafims far i hans ansigt.
En mand, du hadede.
Hvem er bedre at lade lide end sønnen af en mand, man hader.
Du ville ikke lade Serafim dø, men du reddede ham heller ikke.
Det er sandt. Jeg benægter det ikke.
Jeg hjalp drengen,
men kunne ikke få mig selv til at genforene ham med hans mor.
Selvom det gør os ondt, er din skæbne klar.
Angrer du?
Det gør jeg.
Dit eneste håb for at finde en bedre stilling i denne verden
ligger hos dem, der er tilbage i verden over dig.
Hvis de ærer dig og gør gode gerninger i dit navn,
kan din stilling måske forbedres.
Men indtil vi ser, hvilken frugt de bærer, vil du bo i Tartarus.
Du gjorde det mod dig selv.
Du godeste.
Hvad skete der med dem?
De blev angrebet af keres.
Men keres lever kun af de døde.
Siden Zeus døde,
har mange af de væsner, han holdt styr på, været fri.
Keres spiser de levende nu.
Derfor er der ingen her.
De har søgt tilflugt i grotterne.
De stakkels sjæle prøvede at trække vand op af brønden i ly af mørket.
Ingen vover sig ud ved højlys dag.
Det er meget lyst nu. Måske skulle vi finde ly.
Modige Evios, som tyvenes skytsgud føler jeg mig tvunget til at sige,
at din gamle forretningsforbindelse lige er flygtet fra sit lænkested.
Jeg fandt sjælene fra vagterne, hun skar ned.
Kom hun væk fra øen?
Ja. Held og lykke, bror.
Må Skæbnerne smile til dig og denne stakkels forladte poli.
Vi skal gå.
Hvorfor?
Vi må finde vores gamle partner. Hun kan være i stor fare.
En tragisk historie, som jeg ikke har tid til at fortælle.
Hun var vores partner.
Det er her, vi siger farvel.
Så, farvel.
Tro det eller ej, jeg vil savne dig.
Du er den eneste ærlige person, jeg kender. Du og Alexia.
Men jeg håber, vi aldrig ses igen.
- Kom så. - Jeg går ikke med.
Hvad?
Jeg bliver hos dem.
Er du bindegal?
Jeg tror på Moder Jord.
Er det hendes vilje, må jeg hjælpe dem.
Du kan hjælpe dem, når vi har fundet du-ved-hvem.
Efter alt det, vi har været igennem?
Du har hjulpet dem med at redde verden.
Er det ikke nok?
Vent lidt.
Du tror, hun ser dig, ikke?
Det er derfor, du gør dette.
Undskyld. Jeg mente det ikke.
Men jeg er i live af to grunde.
Jeg blev født, og jeg er ikke død endnu.
Det må godt fortsætte.
Men vælg selv.
Jeg vil ikke være med.
Når du passerer Korinth, fortsætter du mod vest.
Jeg må stoppe et sted først.
Nej. Stop ikke. Der er ikke tid.
Søger du passage gennem kløften?
Ja.
Så må du besvare min gåde.
Men hvis du svarer forkert,
ender du oven på mit spyt.
Er du sikker på, du stadig vil passere?
Hvis jeg svarer rigtigt, lover du så at lade mig passere?
Du trækker ikke dine ord tilbage som en fladfodet skurk?
Fordi kun grimme kujoner med gaffeltunge bryder deres ed.
Og du ville aldrig gøre det,
som du gjorde med en ung præstinde, der kom denne vej.
Jeg husker hende.
Hun havde noget med vildfarne.
Stop. Dræb ikke den mand. Hvad har han gjort for at fortjene det?
Han svarede forkert på min gåde.
Spørg mig. Hvis jeg svarer rigtigt, så lad os begge passere.
Hvem er han for dig?
Ingen.
Men ingen sjæl fortjener den slags død.
Vil du risikere dit liv for at redde hans?
Her er din gåde.
Hvad er større end guderne og værre end Titanerne?
De fattige har det, og de rige kræver det.
Men hvis du spiser det, dør du.
Nej!
Intet.
Intet er større end guderne.
Intet er mere ondt end Titanerne.
De fattige har intet, mens de rige intet kræver.
Og hvis du intet spiser, vil du sulte.
Hun var for klog til din dumme leg,
men du dræbte hende.
Hvorfor?
Hvorfor angår det dig?
Den præstinde skulle være min brud.
Det var min skyld, at hun mødte dig.
Min skyld, at hun nu lider i Underverdenen.
Hvorfor dræbte du hende?
Det er min natur.
Og det her er min.
Hun var uskyldig!
Modig! Uselvisk! Og du rev hende fra hinanden!
Jeg forbander dig og din natur!
Hils dommerne fra mig.
Din lidelse får snart en ende. Jeg sværger.
Tekster af: Mila Tempels