Királyom!
Találkozni akarok valakivel.
ZEUSZ VÉRE
Ezt Szeraphimért.
El kellett volna mondanod.
Igazad van.
El kellett volna vinnem téged abból a poliszból.
Hogy megkíméljelek a szenvedéstől.
A szenvedés nélkül nem lennék itt.
Jó, hogy boldognak látlak.
Csatlakozol hozzám?
Kétlem.
Amikor meghaltam...
az életem lepörgött a szemem előtt. Láttam, hogyan hatottak másokra a tetteim.
És az övék rám.
Az istenek is átélik ezt?
Ezért vagyok itt.
Sajnálom.
Látlak még valaha?
Mennem kell.
Ha meglesz az adamant, az iránytű elvezet minket Talószhoz és a kardhoz.
Hátborzongató.
Láttam már elevenebb temetőt.
És a többi?
Örülhetek, hogy ennyi van.
Ne aggódj! Kitalálunk valamit.
Ott helyezte Zeusz anyád szemére az érméket.
Hová temették?
Nem tudom.
Mit keresünk itt?
Talán találunk adamantot odabent.
Csak egy isten tud ilyet alkotni.
Maradj itt!
Mindenható Zeusz, a Nagy Mennydörgő és az Olümposz királya,
tudnod kell, hogy bár atyánk vagy, számot kell adnod.
De oly magasságokba értél, ahová kevesen.
Nem akadt párod a csatatéren.
A poéták örökké mesélni fognak hőstetteidről.
Ám kicsapongásod szégyenteljes folt a lelkeden.
Egyetlen győzelem sem feledteti e borzalmas tetteket.
Bűneid szégyene örökké kísérteni fog.
De van még valami, amit meg kell oldani.
Amit az Alvilág ura vetett fel.
Mindig is azt vallottad,
a világ birodalmai igazságosan lettek felosztva, igaz?
Igen.
Egész biztos?
Mire célzol?
Sosem játszanám ki a Moirákat.
Te mondod el, vagy tegyem meg én?
Itt nincs menekvés az igazság elől.
Amikor mind az Eleusziszi kőért versengtünk,
érezted, hogy valami nem stimmel, amikor megfogtad.
De nem mondtál semmit.
Nem véletlenül húztad te azt a követ.
Héra rendezte így.
És a szíved mélyén tudtad ezt.
De az igazság az, hogy meggondoltad magad.
Nem akartál lemondani a kő erejéről.
Nem akartál az Alvilágba kerülni,
ezért belementél a játékba.
Mert...
megfelelt a gondolat.
Tiltakozom!
Az én művem volt, nem Zeuszé.
Ez nem kifogás.
Ha az Alvilág mindenről lerántja a leplet,
akkor a formaság kedvéért elmondom, hogy a nagyobb jóért tettem.
Mindannyiunkért, téged is beleértve, Hadész.
Milyen kedves tőled!
Kérlek, világosíts fel minket, drága nővérem!
Tudod, mi az igazság.
Egyetlen isten volt méltó rá, hogy uralkodjon felettünk.
Aki újra és újra megmutatta,
hogy ő a legbátrabb, a legerősebb és a legrátermettebb közülünk.
Amikor atyánk börtönbe vetett minket, ki sietett a megmentésünkre?
Amikor a fenevad, akit nem nevezünk nevén, ránk támadt,
ki szállt szembe vele?
Ki győzte le Kronoszt?
Ki vezette a gigászok elleni támadást?
Ki hozott kompromisszumot és józan észt a világba?
Az igazság az,
hogy az égnek csak egy jogos ura lehetett.
Egyetlen isten, akire rá lehetett bízni a kő erejét.
Csak Zeusz volt méltó rá.
Ezt nem bízhattam a véletlenre.
Túl sok forgott kockán.
Még Poszeidón is egyetértett velem.
Így igaz.
Héra beavatott a tervébe.
És abban a pillanatban tudtam, hogy neki és Zeusznak kell uralnia az Olümposzt.
Megmondtam...
csak egy bolond tenne keresztbe Hérának.
Bár elárultam őt, feláldozta magát, hogy megmentsen.
Létezik ennél nemesebb tett?
Senki sem lép kétszer ugyanabba a folyóba.
Mert sem a folyó, sem az ember nem marad változatlan.
Így hát hazatérvén új ember leszel egy új világban.
Hogy lehetséges ez?
Megéreztem a végzetemet.
Ezért minden tudásomat itt gyűjtöttem
neked.
Emlékszel a költeményre, melyet szavalni szoktam neked?
„Száz emberből tíz nem illik a csatába.
Nyolcvan csupán célpont.
Csak kilenc vérbeli katona, akikért hálát adhatunk,
mert ők vívják a csatát.
De egyikük...
Egyikük harcos.
Ő juttatja haza a többieket.”
„Igaz ez minden eddigi csatára. Mindegyikre, melyet megvívtam.
És igaz lesz erre és a következőre is,
amíg el nem jön a legnagyobb istenség.”
Csak a megjövendölt eljövetele menthet meg minket,
amikor a gonosz, akit nem nevezünk nevén, visszatér.
Úgy hiszik, fel fog támadni,
és csak e félisten segítsége
mentheti meg az eget és a földet a káosztól.
Szerintem te vagy ez a félisten.
Az idő eldönti.
Mi van, ha nincs időm?
- Mi történt? - Mennünk kell.
Hova?
A hegy tetejére, ahol az adamantot bányásztam.
Itt nincs.
Bolond vagy.
Nem szeret téged.
Szerinted kit látogatott meg, mielőtt idejött?
Az igazság az, hogy sosem volt képes uralkodni a vágyain.
Mindig is úgy érezte,
hogy az istenek királyaként joga van azt tenni, amihez kedve szottyan.
Sosem gondolt bele, milyen hatással van az ágyasaira.
Hogy mekkora árat fizet a világ a hódításaiért.
Még akkor sem, amikor a drágalátos Elektrájáról volt szó.
Tudtad, hogy sajog a szíve a fiáért, Szeraphimért.
Mégsem hoztad el hozzá.
Otthagytad, abban az erdőben,
ahol Akrisziosz és a fiai vadásztak rá.
Te vagy az istenek királya. Elhozhattad volna az anyjához.
Miért nem tetted?
Mert magadnak és a fiadnak akartad Elektrát.
Szeraphimben csak az atyja arcát láttad.
Egy férfiét, akit gyűlöltél.
És kinek a szenvedése okozna nagyobb örömöt, mint a gyűlölt ember fiáé?
Nem hagytad volna meghalni Szeraphimet, de nem is mentetted volna meg.
Így igaz. Nem tagadom.
Bár segítettem a fiúnak,
nem tudtam rábírni magam, hogy elhozzam az anyjához.
Bár nagyon fáj, sorsod világos.
Megbánod bűneidet?
Igen.
Az egyetlen reményed, hogy jobb helyet találj e világban,
azok kezében van akik a fenti világban maradtak.
Ha dicsőítenek, és jót cselekszenek a nevedben,
talán jobb helyre kerülhetsz.
Ám amíg nem látjuk tetteik gyümölcsét, Tartaroszba száműzünk.
Magadnak köszönheted.
Az istenekre!
Velük meg mi történt?
Kérek támadtak rájuk.
De azok csak halottakkal táplálkoznak.
Mióta Zeusz elment,
sok lény elszabadult, melyeket addig kordában tartott.
A kérek most az élőkből lakomáznak.
Ezért nincs itt senki.
A barlangokban kerestek menedéket.
Ezek a szegény párák a sötétség leple alatt próbáltak
vizet meríteni a kútból.
Senki sem merészkedik ki fényes nappal.
Most is elég világos van. Jobb lenne menedéket keresni.
Bátor Éviosz, a tolvajok védőisteneként kötelességem elmondani,
hogy egy régi üzlettársad megszabadult láncaitól.
Nemrég gyűjtöttem be az őrök lelkét, akikkel végzett.
Kijutott a szigetről?
Igen.
Sok szerencsét!
Mosolyogjanak rátok és erre az elhagyott poliszra a Moirák!
Mennünk kell.
Miért?
Meg kell találnunk a régi társunkat. Nagy veszélyben lehet.
Tragikus történet, de nincs időm elmesélni.
A társunk volt.
Hát, ideje elbúcsúznunk.
Viszlát!
Bármily hihetetlen, hiányozni fogtok.
Te és Alexia vagytok a legőszintébb emberek.
Remélem, többé nem keresztezzük egymás útjait.
- Menjünk! - Nem megyek veled.
Tessék?
Velük maradok.
Elment az eszed?
Hiszek a Földanyában. Ha ez az akarata, akkor segítenem kell nekik.
Annyit segítesz nekik, amennyit akarsz, miután megtaláltuk tudod, kit.
Azok után, amin keresztülmentünk? Tényleg?
Egyszer már segítettél nekik megmenteni a világot. Ez nem elég?
Várjunk csak!
Azt hiszed, lát téged, ugye?
Ezért csinálod.
Jó, sajnálom. Nem úgy értettem.
Csak... Két okból vagyok életben.
Mert megszülettem, és még nem haltam meg.
Szeretném, ha így is maradna.
De csinálj, amit akarsz! Ebben nem veszek részt.
Ha túljutsz Korinthoszon, menj nyugatra!
Először meg kell állnom valahol.
Ne! Ne állj meg! Nincs időnk.
Át akarsz kelni a szurdokon?
Igen.
Akkor fejtsd meg a rejtvényem!
De ha rosszul válaszolsz,
a nyársam végén találod magad.
Még mindig át akarsz kelni?
Ígéred, hogy átengedsz, ha jól válaszolok?
Nem szeged meg a szavadat, mint holmi hitvány gonosztevő?
Mert csak egy förtelmes, hazug nyúlszívű szegi meg az esküjét.
És te sosem tennél ilyet,
ahogy egy fiatal papnővel tetted, aki erre járt.
Emlékszem rá.
Kedvelte a kóbor kutyákat.
Elég! Ne öld meg! Mivel érdemelte ki ezt?
Rosszul válaszolt a rejtvényemre.
Kérdezd meg tőlem! És ha megfejtem, mindkettőnket átengedsz.
Ki ő neked?
Senki.
De senki sem érdemel ilyen halált.
Kockáztatnád az életed, hogy megmentsd az övét?
Akkor íme, a rejtvény.
Mi nagyobb az isteneknél és rosszabb a titánoknál?
A szegényeknek megvan, a gazdagok vágyják.
De ha megeszed, meghalsz.
Ne!
Semmi.
Semmi sem nagyobb az isteneknél.
Semmi sem gonoszabb a titánoknál.
A szegényeknek nincs semmijük, míg a gazdagok semmire se vágynak.
És ha nem eszel semmit, éhen halsz.
Túl okos volt az ostoba játékodhoz,
de mégis megölted.
Miért?
Mi közöd hozzá?
Az a papnő a menyasszonyom volt.
Az én hibám, hogy találkozott veled.
Az én hibám, hogy most az Alvilágban szenved.
Miért ölted meg?
Ilyen a természetem.
Az enyém meg ilyen.
Ártatlan volt!
Bátor! Önzetlen! És te széttépted!
Átkozlak téged és a természetedet!
Üdvözlöm a bírákat!
Hamarosan véget ér a szenvedésed. Esküszöm.
A feliratot fordította: Ötvös-Horváth Anna