Min konge.
Det er noen jeg vil treffe.
Det var for Serafim.
Du burde ha fortalt meg det.
Jeg burde ha sagt det.
Jeg burde ha tatt deg vekk fra det stedet.
Og spart deg for all lidelsen du måtte utstå der.
Var det ikke for den lidelsen, hadde jeg ikke vært her.
Det er godt å se deg glad.
Blir du her hos meg?
Jeg tviler på det.
Da jeg døde,
så jeg hvert øyeblikk av livet mitt og hvordan mine handlinger påvirket andre.
Hvordan deres påvirket meg.
Opplever guder det også?
Det er derfor jeg kom.
Beklager.
Får jeg se deg igjen?
Jeg må dra.
Når vi finner adamantinen til kompasset, vil den føre oss til Talos og sverdet.
Dette er nifst.
Jeg har sett livligere kirkegårder.
Hva med resten?
- Jeg var heldig som fikk det. - Ikke vær redd. Vi finner en løsning.
Det var der jeg så Zevs legge myntene på din mors øyne.
- Hvor er hun begravd? - Jeg vet ikke.
Hva gjør vi her?
Det kan være litt adamantin inne.
Bare en gud kan lage noe slikt.
Bli her.
Allmektige Zevs, tordneren og kongen av Olympus,
vit at selv som vår far, må du også dømmes.
Men du har nådd høyder få har sett.
På slagmarken hadde du ingen like.
Poetene vil fortelle historier om deg i all evighet.
Men ditt løse seksualliv er et svart merke på sjelen din.
Ingen seier kan gjøre opp for disse grusomme handlingene.
Skammen vil alltid følge deg.
Men det er en annen sak vi må diskutere.
En som dødsrikets hersker har tatt opp.
Du har alltid hevdet
at verdens riker ble rettferdig fordelt, sant?
De ble det.
Er du sikker?
Hva antyder du?
Jeg ville aldri lurt moirene.
Vil du si det, eller skal jeg?
Det finnes ingen flukt fra sannheten her.
Da vi kjempet om Den eleusinske stenen,
merket du at noe var galt da du strakk hånden inn.
Men du sa ingenting.
Det var ikke tilfeldig at du trakk Den eleusinske stenen.
Hera la til rette for det.
Og du visste det.
Men sannheten er at du hadde ombestemt deg.
Du ville ikke gi opp stenens kraft.
Du ville ikke bli degradert til underverdenen,
så du gikk med på det.
Fordi...
...det passet deg.
Jeg protesterer!
- Dette var min feil, ikke Zevs'. - Det er ingen unnskyldning.
Hvis underverdenen avslører alt,
skal det sies at jeg gjorde dette for vårt felles beste.
For oss alle, inkludert deg, Hades.
Så snilt av deg.
Vær så snill, kjære søster, opplys oss.
Du vet sannheten jeg snakker om.
Kun én var verdig til å herske over oss.
Den som gang på gang viste oss
at han var den modigste, sterkeste og mest kapable av oss alle.
Da vi ble fengslet av vår far, hvem reddet oss?
Da beistet, hvis navn vi ikke nevner, angrep, hvem sto imot ham?
Hvem beseiret Kronos?
Hvem ledet angrepet mot titanene?
Hvem brakte kompromiss og fornuft inn i verden?
Sannheten er at det bare kunne være én rettmessig konge av himmelen.
Bare én gud som kunne ha ansvar for stenens kraft.
Bare Zevs var verdig.
Jeg overlot ikke det til tilfeldighetene. Det sto for mye på spill.
Selv Poseidon var enig med meg.
Det er sant.
Hera fortalte hva hun planla å gjøre.
Og i det øyeblikket visste jeg, at hun og Zevs skulle herske over Olympus.
Jeg sa til deg...
...bare en tåpe ville utfordre Hera.
Selv om jeg forrådte ham, ofret han seg selv for å redde meg.
Finnes det en edlere gjerning enn det?
Ingen mann går i samme elv to ganger.
For det er ikke samme elv, og han er ikke samme mann.
Og slik kommer du hjem, en ny mann i en ny verden.
Hvordan er dette mulig?
Jeg fikk et forvarsel om min død.
Så jeg samlet all min kunnskap her,
for deg.
Husker du diktet jeg pleide å sitere til deg?
"Av 100 mann i kamp, burde ikke ti være der.
Ytterligere 80 er bare mål.
Ni er soldater, og vi er heldige som har dem,
for de kjemper slaget.
Men én...
Én er en kriger.
Det er han som får de andre hjem.
Det er sannheten om alle slag som har funnet sted.
Alle jeg har deltatt i.
Og det vil være sannheten i denne kampen og den neste.
Til den guddommeliges dag."
Det er kun den som har blitt profetert som kan redde oss
når ondskapen, hvis navn aldri nevnes, kommer tilbake.
Det antas at han vil reise seg igjen,
og bare ved hjelp fra denne ene halvguden, kan himmelen og jorden reddes fra kaos.
Jeg tror den halvguden er deg.
Tiden vil vise det.
Hva om jeg ikke har tid?
- Hva skjedde? - Vi må dra.
Hvor?
Til fjellet der jeg utvant adamantinen.
Det er ikke noe her.
Du er dum.
Han elsker deg ikke.
Hvem tror du han besøkte før han kom hit?
Sannheten er at han aldri har klart å kontrollere begjærene sine.
Han har alltid følt det var hans rett,
som gudenes konge, å gjøre som han ville.
Han tenkte aldri på hvordan det påvirket dem han lå med.
Hva hans erobringer kostet verden,
selv når det gjaldt hans kjære Elektra.
Du visste at hjertet hennes lengtet etter sønnen, Serafim.
Men du tok ham ikke med til henne.
Du etterlot ham i skogen
der Akrisius og sønnene hans jaktet på ham.
Du er gudenes konge. Du kunne tatt ham med til moren hans.
Hvorfor ikke?
Fordi du ville ha Elektra for deg selv og sønnen din.
Du så Serafims far i ansiktet hans.
En mann du hatet.
Hva er vel bedre enn at sønnen til mannen du hater lider?
Du ville ikke la Serafim dø, men du ville ikke redde ham heller.
Det er sant. Jeg nekter ikke for det.
Jeg hjalp gutten,
men jeg fikk meg ikke til å gjenforene ham med moren.
Selv om dette smerter, er skjebnen din avgjort.
Angrer du?
Ja.
Ditt eneste håp for å bedre din posisjon,
ligger hos de som er igjen i verden der oppe.
Hvis de ærer deg og gjør gode gjerninger i ditt navn,
vil kanskje din situasjon forbedres.
Men til vi ser hvilken frukt det bærer, skal du være i Tartaros.
Du har selv påført deg dette.
Du store guder.
Hva skjedde med dem?
De ble angrepet av keres.
Men keres lever bare av de døde.
Siden Zevs døde, har skapninger han kontrollerte begynt å løpe fritt.
Keres spiser nå de levende.
Derfor er ingen er her.
De har søkt tilflukt i hulene.
Disse stakkars sjelene skulle drikke vann fra brønnen under mørkets dekke.
Ingen våger å gå ut i dagslys.
Det er mye lys ute nå. Kanskje vi burde finne ly.
Modige Evios, som tyvenes skytsgud føler jeg at jeg må fortelle deg
at en gammel kollega av deg har rømt fra hennes lenker.
Jeg samlet sjelene til vaktene hun drepte.
Kom hun seg av øya?
Hun gjorde det.
Lykke til.
Måtte moirene smile til deg og dette forlatte stedet.
- Vi må dra. - Hvorfor det?
Vi må finne vår gamle kollega. Hun kan være i stor fare.
Det er en tragisk historie jeg ikke kan fortelle nå.
Hun var partneren vår.
Det er her vi sier farvel. Så, farvel.
Jeg kommer faktisk til å savne deg.
Du er den eneste ærlige jeg kjenner. Du og Alexia.
Men jeg håper vi aldri møtes igjen.
- La oss dra. - Jeg blir ikke med.
Hva?
- Jeg blir hos dem. - Har du gått fra vettet?
Jeg tror på Moder Jord, er dette hennes vilje, må jeg hjelpe dem.
Du kan hjelpe dem så mye du vil når vi finner du-vet-hvem.
Etter alt vi har vært gjennom?
Du har hjulpet dem med å redde verden. Holder ikke det?
Vent nå litt.
Du tror hun ser deg, ikke sant? Det er derfor du gjør dette!
Beklager. Jeg mente det ikke sånn.
Det er bare at... Jeg lever av to grunner. Jeg ble født, og jeg har ikke dødd ennå.
Jeg vil holde det sånn.
Men gjør som dere vil. Jeg vil ikke ta del i dette.
Når du passerer Korint, fortsett vestover.
Jeg må stoppe innom et sted først.
Nei. Ikke stopp. Det er ikke tid.
Vil du passere gjennom kløften?
Ja.
Først må du besvare en gåte.
Men hvis du svarer feil,
havner du på spydet mitt.
Er du sikker på at du fortsatt vil krysse?
Så hvis jeg svarer riktig, lover du å la meg krysse?
Du ville ikke svikte løftet ditt, som en slags plattfot kjeltring?
For bare stygge feiginger med kløftet tunge bryter løftene sine.
Og du ville aldri gjort det,
slik du gjorde med en ung prestinne som kom denne veien.
Jeg husker henne.
Hun hadde en greie for villfarne.
Stopp. Ikke drep den mannen. Hva har han gjort for å fortjene dette?
Han svarte feil på gåten min.
Spør meg. Og hvis jeg svarer riktig, la oss begge krysse.
Hvem er han for deg?
Ingen.
Men ingen sjel fortjener en slik død.
Er du villig til å risikere livet for å redde hans?
Her er gåten din.
Hva er større enn gudene og verre enn titanene?
De fattige har det, og de rike trenger det.
Men hvis du spiser det, dør du.
Nei!
Ingenting.
Ingenting er større enn gudene.
Ingenting er ondere enn titanene.
De fattige har ingenting, mens de rike ikke trenger noe.
Og hvis du ikke spiser noe, vil du sulte.
Hun var for smart for din dumme lek,
men du drepte henne likevel.
Hvorfor?
Hvorfor bryr du deg?
Den prestinnen skulle bli min brud.
Det var min feil at hun møtte deg.
Det er min feil at hun nå lider i underverdenen.
Hvorfor drepte du henne?
Det er i min natur.
Og dette er min.
Hun var uskyldig!
Modig! Uegoistisk! Og du rev henne i filler!
Jeg forbanner deg og din natur!
Hils dommerne fra meg.
Din lidelse vil snart ta slutt. Det lover jeg deg.
Tekst: Anya Bratberg