Min konung.
Det är nån jag vill träffa.
Det var för Seraphim.
Du borde ha berättat.
Ja. Jag borde ha berättat. Jag borde ha tagit dig från den där platsen.
Förskonat dig från lidandet du utstod där.
Utan det lidandet, vore jag inte här.
Bra att du är lycklig nu.
- Kommer du också hit? - Det tvivlar jag på.
När jag dog...
såg jag hela mitt liv och hur mina handlingar drabbade andra.
Och vice versa.
Är det så för gudar också?
Det är därför jag är här.
Förlåt mig.
Får jag nånsin se dig mer?
Jag måste gå.
När vi har adamantinet, leder kompassen oss till Talos och svärdet.
Kusligt. Jag har sett livligare kyrkogårdar.
Resten då?
- Jag hade tur som fick så pass. - Oroa dig inte. Vi kommer på nåt.
Det var där jag såg Zeus lägga mynten på din mors ögon.
- Var är hon begravd? - Jag vet inte.
Vad gör vi här?
Det kan finnas adamantin där.
- Bara en gud kan skapa nåt sånt här. - Stanna här.
Allsmäktige Zeus, åskgud och Olympens konung,
även om du är vår far måste också du bli dömd.
Men du har nått höjder som få andra.
På slagfältet var du utan din like.
Poeterna kommer att berätta om dig i all evighet.
Men dina snedsprång är en svart fläck på din själ.
Ingen seger kan ursäkta dessa hemska handlingar.
Gärningar som för evigt ska bringa skam över dig.
Men det finns ytterligare en fråga som måste lösas.
Som underjordens herre har framfört.
Du har ju alltid hävdat
att rikena i världen blev rättvist utdelade. Korrekt?
Det blev de.
Är du säker?
Vad antyder du?
Jag skulle aldrig lura Moirorna.
Ska du eller jag tala om det för dem?
Här kan du inte undfly sanningen.
När vi tävlade om den eleusinska stenen
kände du att nåt var fel när du sträckte dig ner.
Men du sa inget.
Du fick inte den eleusinska stenen av en slump.
Det var Hera som såg till det.
Innerst inne visste du det.
Men sanningen var att du hade ändrat dig. Du ville inte avstå från stenens makt.
Du ville inte bli förvisad till underjorden,
så du spelade med.
För att...
det passade dig.
Jag protesterar!
Det var mitt fel, inte Zeus.
Det är ingen ursäkt.
Om underjorden avslöjar allt,
skriv i protokollet att jag gjorde det för allas bästa.
För oss alla, inklusive dig, Hades.
Vad snällt av dig.
Upplys oss, kära syster.
Du vet att jag talar sanning. Bara en gud var värdig att styra över oss.
Den som gång på gång visade
att han var den modigaste, starkaste och dugligaste av oss alla.
När vi fängslades av vår far, vem räddade oss?
När odjuret som inte ska nämnas anföll, vem stod emot honom?
Vem besegrade Kronos?
Vem ledde anfallet mot jättarna?
Vem fick förlikning och förnuft till stånd i världen?
Sanningen är att det bara fanns en rättmätig kung över Himlen.
Bara en gud som kunde anförtros stenens kraft.
Bara Zeus var värdig.
Jag vägrade att lämna det åt slumpen.
Alltför mycket stod på spel. Till och med Poseidon höll med mig.
Det är sant. Hera sa till mig vad hon tänkte göra.
I den stunden förstod jag att hon och Zeus skulle styra Olympen.
Jag sa ju att...
bara en dåre skulle gå Hera emot.
Trots att jag förrådde honom, offrade han sig för att rädda mig.
Vilken gärning kan vara ädlare än den?
Ingen man stiger nånsin ner i samma flod två gånger.
För det är inte samma flod, och han är inte samma man.
Därför återvänder du hem som en ny man i en ny värld.
Hur är det här möjligt?
Jag fick en föraning om min död.
Jag samlade därför all min kunskap här, åt dig.
Minns du dikten om den enda?
"Av 100 män i en strid, borde tio inte vara där.
Ytterligare 80 är bara offer.
Endast nio är riktiga soldater, och det är de som utkämpar striden.
Men en...
En är en krigare. Tack vare honom kommer de andra hem.
Det är sanningen om varje strid.
Alla jag deltagit i.
Så kommer det att vara i denna strid och nästa."
"Ända till Den enda gudomligas dag."
Endast den förutspådda kan rädda oss
när ondskan som inte ska nämnas återvänder.
Man tror att han kommer att återuppstå
och endast med hjälp av denna halvgud
kan himlen och jorden räddas från kaos.
Jag tror att den halvguden är du.
Tiden kommer att utvisa det.
Tänk om jag inte har tid?
- Vad har hänt? - Vi måste iväg.
- Vart? - Till berget där jag utvann adamantinet.
Det finns inget här.
Du är en dåre. Han älskar inte dig.
Vem tror du han besökte innan han kom hit?
Sanningen är att han aldrig har kunnat hålla sina lustar i styr.
Han har alltid sett det som sin rätt
som gudarnas konung att göra precis som han vill.
Utan att tänka på följderna för de han förförde.
Vad hans erövringar kostade världen,
inte ens när de gällde hans kära Elektra.
Du visste att hennes hjärta värkte för hennes son Seraphim.
Men du tog honom inte till henne.
Du lämnade honom i skogen där han jagades av Akrisios och hans söner.
Du, gudarnas kung, kunde ha fört honom till hans mor. Varför gjorde du inte det?
För att du ville ha Elektra för dig själv och din son.
Du såg bara Seraphims far i hans ansikte.
En man du hatade.
Det passade dig utmärkt att din fiendes son fick lida.
Du lät inte Seraphim dö, men räddade honom inte heller.
Det är sant. Jag förnekar det inte.
Även om jag hjälpte pojken,
kunde jag inte förmå mig att föra honom till hans mor.
Det smärtar oss djupt, men ditt öde är otvetydigt.
Ångrar du dig?
Ja.
Ditt enda hopp om en bättre ställning här
ligger hos de som är kvar i världen ovanför.
Om de hedrar dig med goda gärningar i ditt namn,
kanske din ställning kan förbättras.
Men tills vi ser vilken frukt de bär ska du bo i Tartaros.
Du vållade detta själv.
Milde tid.
Vad har hänt med dem?
De blev angripna av kerer.
Men kererna livnär sig bara på de döda.
Zeus höll många varelser i schack, men nu gör de som de vill.
Kererna äter de levande nu.
Därför är det ingen här.
De gömmer sig i grottorna.
De här stackarna tänkte hämta vatten i skydd av mörkret.
Ingen vågar sig ut i dagsljus.
Det är ljust nu. Vi kanske borde söka skydd.
Modiga Evios, som beskyddare av tjuvar måste jag upplysa dig om
att en gammal kumpan till dig har brutit sig ut och rymt.
De döda vakternas själar fick jag hämta.
Jaså. Lyckades hon ta sig från ön?
Det gjorde hon. Lycka till, broder.
Må ödet le mot dig och dessa förkastade poli.
- Vi måste ge oss av. - Varför?
Vi måste hitta vår kumpan. Hon kan vara i stor fara.
En tragisk historia som jag inte har tid att berätta.
Hon var vår kamrat.
Det är här vi tar farväl.
Farväl. Tro det eller ej, jag kommer att sakna er.
Du och Alexia är de enda ärliga personer jag vet.
Men jag hoppas att vi aldrig möts igen.
- Kom nu. - Jag följer inte med.
- Vad? - Jag stannar hos dem.
Har du blivit galen?
Om det är Moder Jords vilja måste jag hjälpa dem.
Du får hjälpa dem så fort vi har hittat du-vet-vem.
Efter allt vi har gått igenom?
Du hjälpte dem att rädda världen en gång. Räcker inte det?
Vänta lite. Du tror att hon ser dig, eller hur?
Det är därför du gör det här.
Förlåt. Jag menade inte det.
Men jag är vid liv av två skäl.
Jag är född, och jag har inte dött än.
Jag vill att det förblir så. Men gör som ni vill.
Jag vill inte vara med.
Efter Korinth, fortsätt västerut.
- Jag måste stanna nånstans först. - Nej. Det har du inte tid med.
- Söker du passage över klyftan? - Ja.
Då måste du svara på min gåta.
Men om du svarar fel,
hamnar du på mitt spett.
Vill du ändå komma över?
Om jag svarar rätt, lovar du att låta mig passera?
Du sviker inte ditt ord som en plattfotad bandit?
För bara fega uslingar med kluven tunga bryter sina eder.
Du skulle väl inte göra det,
som du gjorde med en ung prästinna som kom förbi här?
Henne kommer jag ihåg. Hon ömmade för de vilsegångna.
Nej. Döda honom inte. Vad har han gjort för ont?
Han svarade fel på min gåta.
Fråga mig. Om jag svarar rätt, låt oss båda passera.
- Känner du honom? - Nej. Men ingen själ förtjänar en sån död.
Är du villig att riskera ditt liv för att rädda hans?
Då så, här är din gåta.
Vad är större än gudarna och värre än titanerna?
De fattiga har det och de rika behöver det.
Men om du äter det, dör du.
Nej!
Ingenting.
Inget är större än gudarna.
Inget är värre än titanerna.
De fattiga har ingenting, de rika behöver ingenting.
Äter man ingenting, dör man av svält.
Hon var för smart för din fåniga lek, men du dödade henne ändå.
- Varför? - Vad rör det dig?
Den prästinnan skulle bli min brud.
Det var mitt fel att hon råkade på dig.
Mitt fel att hon plågas i underjorden nu. Varför dödade du henne?
Det är min natur.
Och det här är min.
Hon var oskyldig!
Modig! Osjälvisk! Och du slet sönder henne!
Jag förbannar dig och din natur!
Hälsa domarna från mig.
Ditt lidande är snart över. Det lovar jag.
Undertexter: Anna Norman