Мене звуть Ґілберт Павер.
Створюючи цей подкаст,
я не очікував, що щось розкрию.
Я не очікував, що він змінить моє життя.
Але найголовніше...
Я не очікував Дав.
Кртеку?
Це Дав.
Боже. Скільки ти тут уже переховуєшся?
Кртеку?
Привіт. Тут гелловінська вечірка Дейва?
Добре, дякую.
Я розслідую цю історію 18 місяців. І нізащо зараз не зупинюся.
Дав, твій інформатор щойно повісився.
- Тому мені треба... - Ти працюєш на «Ґардіан», ясно?
Ми кажемо не лізти, сидіти вдома і дати поліції виконувати свою роботу.
Ні, мені треба працювати. Я мушу...
Мені це треба, Деміене.
Це поза моїм контролем.
Я повертаюся.
Я твій редактор, і я кажу тобі:
нізащо не приходь в офіс.
Я вже два дні тупо дивлюся на стіну спальні. Я не тікатиму.
А я зараз маю бути на зборах і пояснювати цей жах раді директорів.
Кажи їм правду. Мені ховати нічого.
- Я хочу тебе захистити. - Не треба мені захисту.
Ти маєш забратися з міста.
Ні. Я не зробила нічого поганого.
Добре.
Треба тимчасово дати тобі щось інше.
Ірландія?
Нізащо.
Повернутися? Що я там забула?
- Чула про Ґілберта Павера? - Про кого?
- Це подкастер, з яким ми працюємо. - Господи, Деміене.
Нам треба, щоб ти зникла.
А йому потрібен хтось місцевий.
Про що ти? Я не була там багато років.
Він отримав премію Пібоді. Велике цабе, ясно?
Створює нам документально-кримінальний серіал.
Подкасти про злочини — не журналістика. А некрофілія.
Документалки про злочини — великий бізнес.
Я журналістка-розслідувачка.
Документальний подкаст про злочин? Через мій труп.
Класна ідея, Дав.
Тільки цього нам і бракувало: ще одного трупа.
Трупи? Мене не цікавлять трупи.
Для мене головне — емпатія.
Кажуть, що документалки про злочини — сенсація.
Знаєте, в чому сенсація?
Просто слухати, як люди розповідають історії. Немає нічого цікавішого.
- Так. Безперечно. - Скажіть?
Найкращі історії завжди загадкові.
Є лише одна справжня загадка.
Людське серце.
Нічого собі.
А люди що, це слухатимуть?
Стривайте, Дав? Ви Дав?
Боже мій. Приємно познайомитися.
Деміен розповідав мені про вас.
Що, наприклад?
Усе хороше.
Так, усе хороше.
Ви знаєте нашу дослідницю Еммі?
Я Еммі Сізерг. Працюю в цифровому відділі.
Ми зустрічалися раз чи два.
Навряд чи.
Я все організувала.
Житло, домовилася про інтерв'ю. У мене є мапи.
Я найняла водія на тиждень. «Шон О'Шей».
Дуже по-ірландськи.
Я намагалася вивчити ірландську, але це дуже складна мова.
Слухайте.
Це буде так весело.
Гляньте на нас. Команда мрії.
Бодкін гадки не має, що на нього чекає.
БОДКІН
Я дуже радий бути тут.
Погляньте на цю зелень. Така зелена. Обожнюю.
Саме така зелень, якою я її собі уявляв. Розумієте?
Я швиденько про план. Ми залишимо речі в мініготелі.
Далі Айлбе, де проходив фестиваль «Самхайн».
- Класний паб на вечерю. - Самайн.
Перепрошую?
Самайн. Вимовляється са-майн.
Ой. Вибачте.
Самайн.
Ви на фестиваль наступного тижня?
Ні. Але так.
Будемо тут розслідувати таємницю Самайна.
Оту давню?
Боже. Мене ще й на світі не було, коли це сталося.
Але це так цікаво.
Таємниця містечка,
яку не розкрили за 25 років.
Троє непов'язаних людей зникли під час ірландської Ночі мертвих.
А тепер містечко відроджує фестиваль на Самайн?
Чудова історія для подкасту.
Ага, так. А люди що, це слухатимуть?
Слухачі таке обожнюють.
Люблять містечка й Ірландію.
Сюжет, цікавий усім.
А ви згадаєте мене в подкасті?
Так, можливо. Якщо будете причетні до історії.
Круто!
А
ви звідки будете?
З Лондона.
Ні, я маю на увазі, звідки ви родом?
Говорите, як дублінка. З Дубліна?
Авжеж.
А я сам з Румунії.
Боже мій.
Господи!
Уявляєш?
Нічого собі.
Я завжди вважав Ірландію найкрасивішою країною у світі.
Усміхайся. Ти на відео.
Те, що треба.
Повітря таке чисте.
Як бальзам на рану.
Класно. І тепер ви всі працюєте разом?
Так. Ми з Дав — з «Ґардіан». Об'єдналися з Ґілбертом для подкасту.
Він продюсер. Я лише дослідниця.
І часто ти таке робиш?
Власне, це моє перше польове дослідження.
Це так цікаво.
Цікаво?
Я б сказав інакше.
Але, знаєш, я впевнений, що ми щось придумаємо.
Так.
Слухай, Шоне, хто це?
А, засранець?
Вибач. «Засранець»?
Ні. Просто так його звуть.
Він поїхав у Кремнієву долину, повернувся багатієм.
То його серверний парк.
Серверний парк?
Так. Ірландія — технологічна столиця Європи.
- Дивовижно. - Є таке.
Але зачекай.
Тут же все одно є провінційні старомодні штуки, правда?
- Якщо треба, я все дістану. - Ясно, добре.
Клас.
Гарні сонячні окуляри.
Та пішла ти.
Дав, ти щойно послала ту малу?
Так, спробуй якось, Ґілберте. Як бальзам на рану.
Шоне!
- Баррі. - Шоне.
Катале.
- Хто твої друзі? - Ви, народ, у відпустці?
Ні, ми тут по роботі. Створюємо подкаст.
- Подкаст? - У Бодкіні?
Це в тебе робота така, створювати подкасти?
Авжеж.
Приїхали з Америки, щоб зробити подкаст у Бодкіні.
- А люди що, це слухатимуть? - Так.
Шоу про людей, які зникли на Самайн.
Ота давня подія?
Ви жили тут, коли це сталося?
Аякже.
Але знаєте, це могло бути що завгодно.
Імовірно, їх змило хвилею.
Хвилею?
Мою тітку так змило.
Води було по шию.
І звісно, якщо вони щось робили з каменями в низині...
З каменями? Ти геть дурний?
З каменями?
Феї, Ґілберте. Вважається, що камені поскладали довбані феї.
Хлопці, бувайте здорові. Не лізь у халепу, Баррі, чув?
- І вам на все добре. - Усього найкращого.
МІНІГОТЕЛЬ «О'ШЕЙ» НОЧІВЛЯ, СНІДАНКИ
- Вітаю. - Вітаю.
Місіс О'Шей. Я Еммі Сізерг.
Я вам дзвонила. Ми на тиждень.
Так.
Гаразд. Прошу. Заходьте.
- То ви з Америки? - Родом з Чикаго.
Чикаго.
Пару років тому в мене тут жила пара з Чикаго.
Як же їх звали?
Роджер.
Він був Роджером, так.
А...
вона ніби Бет.
Роджер і Бет. Ви їх знаєте?
Навряд чи. Ні.
Що ж, Чикаго, там, мабуть, дуже гарно. Якщо не зважати на всі злочини, звісно.
Так. Авжеж.
А в нас тут по чотири сезони за один день.
Чотири сезони за один день?
Супер.
- Маєте якісну куртку? - У мене є ця.
Так, а якісна є?
Ви, мабуть, захочете...
- Боже. - ...чашку чаю.
Я саме заварюю.
Нам нема коли сидіти.
Звісно. Але ж чашку чаю вип'єте.
Я точно знаю, що в Америці доброго чаю нема.
У вас є собака, місіс О'Шей?
Собака? Нема.
Щодо чаю.
Маю попередити, ми не доливаємо вершки в напої.
Вершки — то на свято.
Знаю я вас, американців, з вашим холестерином.
Я колишня медсестра, між іншим.
Хочете, поміряю вам тиск?
Мабуть, не треба.
Нам треба бігти, щоб встигнути в низину Айлбе.
Низину Айлбе?
Ми робимо подкаст про людей, які зникли на Самайн.
Подкаст? А люди що, це слухатимуть?
Так. Чому всі це питають?
Місіс О'Шей?
Та що ж це.
Тільки подивіться.
Я і б голову десь забула, якби могла.
Усе гаразд, місіс О'Шей?
Місіс О'Шей?
Нам треба йти.
То це і є низина Айлбе?
Які атмосферні камені. Відчувається, які вони старі.
Щороку 31 жовтня місто збиралося тут на фестиваль Самайн.
Але саме тієї ночі, 25 років тому, після закінчення святкування
з'ясувалося, що троє людей зникли.
Круто.
- Привіт. - Привіт.
- Як справи? Я Дарра. - Ми говорили по телефону.
- Еммі. - Дуже приємно.
- Ґілберт. - Дарра власник цієї землі.
Так. Не поспішайте, роздивляйтеся.
Але далеко не йдіть.
На сусідньому полі меланхолійний бичок.
Це тут у місті колись проходив фестиваль Самайн?
Так, щороку тут збиралося все місто.
Свято було велике.
Зараз сюди переважно приїжджають парочки, усамітнитися.
Завжди тут скачуть.
Тут люди їздять верхи?
Такий красень, як ви, швидко розбереться. Не буду заважати.
Скачуть — це про секс.
Ясно.
Як там справи з Ґілбертом? Усі кажуть, що він геній.
Він думає, що Ірландія — це Діснейленд.
Бери з нього приклад і вважай, що ти у відпустці.
- Тобі буде добре з ним і Еммі. - Ти їх знаєш?
Вони дуже... бадьорі.
- Наче в секті. - Подкастери — журналісти, як і ти.
Задовго до ласощів,
костюмів, фільмів жахів
Гелловін мав іншу назву.
«Самайн».
Так круто.
У мене вдома є справжня історія, важлива.
Я не знаю, як створюють подкаст. Що я тут роблю?
Ти захищаєш свою кар'єру і газету.
Маємо бути обережними.
Треба йти, Деміене. Насолоджуватися неймовірною відпусткою.
Отже, зникла жінка — Фіона Дойл. Вона була вчителькою.
Гаразд. У неї є родичі в місті?
Батьки померли, братів і сестер немає. У неї є тут кузина. Бріджит.
Чудово. Почнемо звідти.
А от зниклий чоловік — інша справа.
Звали Малахієм О'Коннором, але це й усе, що я накопала.
А про хлопчика немає взагалі нічого.
Я навіть імені його не знаходжу. Ніби його й не було.
Боже мій.
- Там. - Що?
Там черниця. Черниця в пабі.
Люблю цю країну.
Гаразд, я сподіваюся, що цей подкаст злетить
через містику довкола Самайна, так?
Тут дуже атмосферно.
Я хочу знайти багато ірландських народних оповідань і міфів.
І треба відшукати більше людей, які розповідають про фей.
Боже. Ґілберте, не сприймай буквально.
Ніхто не вірить, що є пустотливі хитрі малолюдці.
Це просто... спосіб не думати про щось неприємне.
Зникло троє людей, Ґілберте.
Якщо хочеш правди,
не марнуй час у пабі спеціально для туристів.
Знайдімо справжній Бодкін.
Шоне, ходімо.
Ну добре. Приємно мати справу, як завжди.
Отут краще.
Чогось бажаєте?
Три «Гіннеси».
Привіт.
Це справжній дідівський шинок.
Це традиційний паб.
Він прекрасний.
Ми ризикнули, все кинули. Звільнилися з роботи, купили фургон.
Планували проїхати Європою,
але ніяк не хочемо виїжджати з Західного Корку.
- Нам тут подобається. - І не дивно.
А цей ваш подкаст,
задум такий, що ви говорите про одне,
а насправді він про інше?
- Спокійно, люба. - Що?
Ні, вона має рацію. Так часто роблять, але це не моє.
Як ви розкриєте справу?
Я не маю на меті її розкрити.
Тут є всі складові чудової історії.
У подкастингу дуже велика конкуренція, документалки про злочини йдуть на ура.
А тут ще й так гарно, завжди плюс.
У Бодкіні гарна набережна,
але я гарантую, що тут теж трапляється щось погане, як і скрізь.
Боже!
Молодець, Тедді.
Треба ж.
Щоб ви знали, це ненормально.
Не всі ми постійно співаємо й танцюємо довбаний ріверданс.
До біса це.
Перепрошую.
Вітаю.
Це було неймовірно.
На Тедді не зважайте. Він подумки в морі.
Я чув, у місто приїхав американський подкастер.
Так, сер. Але насправді я ірландець. Еге ж. Ґілберт Павер.
Шеймус Ґаллахер.
Ви ірландець?
Не може бути.
Може.
Так, моїм прадідом був Майкл Павер з Корка.
Майкл Павер?
Так, сер.
- З Корка, кажете? - Авжеж.
У такому разі
ми з вами смертельні вороги.
- Що? - Твій прадід був злодієм.
Він украв два гектари землі в мого прадіда.
Тепер я попрошу тебе забиратися, поки цілий.
По-перше, мені шкода.
Я не... Це було за кілька поколінь до...
Та я з тобою жартую, Ґілберте Павере.
Ходімо. Пригощу тебе випивкою.
- І познайомлю з хлопцями. - Боже мій.
Думаєте, він підпише угоду про нерозголошення?
Ні?
Ну добре.
БАР «У ФЕЙҐАНА»
Закурити не буде?
Я кинула.
Шкода.
Чув, вас цікавлять люди, які зникли на Самайн.
Я знаю, що з ними сталося.
Та ви що?
Але я не мав би казати.
На них напали.
Напали?
Коні.
Ніколи не довіряйте коням.
Якось я бачив, як кінь оббіг поле сім разів,
а потім перетворився на жінку.
Ясно.
То була найгарніша жінка, яку я бачив.
Коні
розіб'ють тобі серце, та й усе.
Капець, бляха.
Знаю. Я стараюся!
А чому ніхто більше не п'є?
Боже. Що тепер?
Я, бляха, звідси не просто так виїхала.
Кого взагалі цікавить, що тут сталося 20 років тому?
У Бодкіні є лише одна загадка: чому хтось залишився.
Дав, допоможи Ґілберту з подкастом або шукай собі іншу роботу.
Я зрозуміло висловився?
Не дзвони мені більше.
Привіт, люба.
Так, я зараз можу говорити.
Ну, це...
Дивно.
Так, але не хвилюйся. Це не проблема.
Мені лише треба... переказати гроші.
Ембер, нема про що хвилюватися.
Ембер.
Ембер, трясця! Я розберуся, чуєш?
Вибач.
Це ваш Шон.
Тобто це телефон вашого Шона, тому залиште...
Привіт.
Здоров.
Маєш кепський вигляд, Ґілберте.
Вип'ю тайленол, каву й роздуплюся.
Ти не бачив Дав?
- Дякую. - Прошу.
Раночку.
- Мабуть, ви захочете снідати. - Будь ласка. Дякую.
Ґілберте?
До Шона не додзвонитися. Машина на вулиці, а він не бере.
Тайленол, кава, Шон.
Доброго ранку!
Просто цікаво, ти водиш машину?
- Що? - Машину водиш?
Ні.
Гаразд. Нехай.
А де Шон?
Зник.
А звідки взявся Шон?
- Тобто? - Де ти його знайшла?
Онлайн. Він різнороб і ще возить людей.
Це ваш Шон.
- Тобто це телефон вашого Шона... - Так, друзі, треба рушати.
Інтерв'ю з поліцейським, який розслідував.
- Тоді Ґілберт хотів... - Де живе Шон?
Зараз. Портола-роуд, 27.
- Треба починати звідти. - Чому?
Передчуття.
Так, але, як я вже казала, нам треба йти...
Ти роби своє, Сізерг.
Насправді краще зви мене Еммі.
Еммі — дуже манірне ім'я. Ніби ти сестра Бронте абощо.
Яка Еммі, коли можна бути Сізерг?
Ну добре.
І документалки про злочини — моральне банкрутство.
- Ясно. - Це лише відволікання.
Ось що таке ці подкасти, як привселюдне повішення.
Тут є історія, яка дійсно має значення.
Гадаю, Шон щось про неї знає.
Нам же треба триматися разом, так?
Ні.
Дякую.
- Це ваш Шон. Тобто це телефон... - Я не голодний.
Портола-роуд.
ПОРТОЛА-РОУД
ЧЕПЕЛ-ВЕЙ
Дідько.
Спершу до кузини Бріджит. Чи говоритиме вона про зниклу жінку?
- Фіону. Угу. - Так.
А тоді
сержант Рорі Павер, був місцевим поліцейським у час зникнень.
- Він ще працює. - Його прізвище Павер.
- Так, сержант Рорі Павер. - Круто, може, ми родичі.
Тут це поширене прізвище.
Може, далекі родичі.
Можливо.
Не підкажете, де Портола-роуд?
Портола-роуд? Я починала б не звідси.
Скажіть, у який бік іти.
А ви, мабуть, із тих подкастерів.
- Мені треба на Портола-роуд. - Так сумно.
Така була гарна дівчина, Фіона.
Викладала в школі. Звісно, її давно закрили. Скорочення.
Треба їхати в Скіберін, щоб знайти пристойну початкову школу.
То куди? Портола-роуд, будь ласка.
Я три тижні не виходила з дому після того Самайну. Так було страшно.
Мабуть, якийсь псих-убивця, не сумніваюся.
Я дивлюся багато документальних фільмів.
Ці вбивці все планують,
вичікують ідеальний момент.
Шістнадцять. Тут має жити Бріджит.
Ясно, чудово.
У перших розмовах пам'ятай,
що треба бути дуже делікатною, добре?
- Так? - Добрий день. Ви Бріджит Пірс?
- А ви подкастери? - Так.
Ясно.
Часто таке буває?
Професійний ризик.
Може, вона передумає, коли ми поживемо в місті.
Тоді... поліцейський?
- Так. - Так.
БІБЛІОТЕКА КАРНЕГІ 1911 РІК
То який план інтерв'ю?
- З поліцією буває важко. - Авжеж.
Добре бути дуже шанобливим. Вони не звикли відповідати на запитання.
Звісно.
Я просто розпитую у спробі на щось натрапити.
Залежно від того, як ідуть справи, часом трохи ризикую.
Важливо бути уважним і шукати можливості,
але насправді ми просто налагоджуємо стосунки,
щоб пізніше можна було звертатися.
Ризик, стосунки, можливості. Чекай. Я швиденько запишу.
Це що, дощ? Бо я щось не збагну.
Може, це такий вологий вітерець.
В Ірландії завжди дощ.
Навіть коли здається, що сухо, дощ іде.
Але це не дощ, а мжичка.
Ми шукаємо сержанта Павера.
Сюди.
Гаразд.
Агов?
Шоне?
Шоне!
Шоне, ти там, хлопче?
Ну що там, розібралися?
Більше ніяких провалів, чуєш?
Ти тут, Шоне?
Це ваш Шон. Тобто це телефон вашого Шона.
Придурок сраний.
Ні. Я розумію.
Звучить, як цікава таємниця. Чесно кажучи, розповідати нема чого.
Самайн — це просто розвага.
Тому на Гелловін і одягають костюми.
- Он як? - Звичайно.
На Самайн потрібен якийсь костюм,
інакше тебе знайдуть душі померлих родичів.
Хіба не добре було б знову побачити свою сім'ю?
Ні.
Бо якщо ти їм подобався, вони залишаться,
а цього ніхто не хоче.
А якщо ти їм не подобався,
краще вже одягнути костюм.
- Молоко? - Ні.
- Цукор? - Ні. Дякую.
Слухайте, це так цікаво.
Думаєте, цей сюжет не заінтригує?
Це сільська Ірландія.
Не зовсім те, до чого ви звикли в Америці, де сила-силенна злочинів.
У нас в Ірландії навіть серійних убивць ніколи не було.
У 90-х люди зникали у Трикутнику зникнення.
Шестеро жінок безслідно зникли.
У вас не судили серійних убивць, та це не означає, що їх...
не було.
У нас маленьке місто.
Тут роздувають з мухи слона. Чутки розлітаються миттєво.
Але нащо скасовувати фестиваль?
Ті люди зникли, а винним зробили фестиваль.
Я вважаю, що вони, мабуть, виїхали і нікому не сказали.
Розіграли інших на Самайн. От і все.
Добре.
Знаєте, сержанте, у нас однакове прізвище.
Мене звати Ґілберт Павер.
Та ви що?
Так, уявіть собі.
Подумати тільки.
Може, ми навіть родичі.
Так, можливо.
Розкажіть мені про цю вашу штуку.
- Про подкаст? - Так, сер.
- А люди що, це слухатимуть? - Сподіваюся.
Хильнете по-ірландськи?
Не варто. Я вчора трохи перебрав.
Та годі. Треба ж похмелитися.
Дякую.
На вдачу.
Мене, власне, цікавить ваше минуле.
Як ви взагалі почали цим займатися?
Я довго працював на громадському радіо і...
А ви асистентка?
Ну, я дослідниця.
Асистентка дослідника. Треба ж.
Сланте.
В Ірландії ніколи не було серійних убивць, ви чули?
Ми від природи хороші люди.
МЕРЕЖА КРАМНИЦЬ «У БРЕЙДІ»
- Ніколи, ніколи, ніколи знову - Гаразд.
- Угору. - Якщо доживу я до ста
Чи навіть до ста десяти
Упав я на землю, звестися не міг
Коли випив кухоль «Джонні Джамп Ап»
Боже.
Перевернімо його на бік.
Щоб не захлинувся блювотою.
- Так. - Так. Слушно.
З вами все добре, сержанте Павере?
Песимістично якось.
Скажіть, я не скажений Скажіть, я не дурний
Лише ковточок сидру
Еммі?
- Так? - Нам пора.
Добре.
Клятий подкаст.
Дивний у вас метод створення подкастів.
Та я просто відпочиваю, гуляю.
Я живу на тій вулиці.
Маленька хатка
з червоними дверима.
Не треба за мною крастися.
Я просто допитлива людина.
У нас тихе містечко з хорошими людьми.
А ви хочете відкопати цю дурницю про Самайн. Нащо?
Для подкасту?
Я чула, вони популярні.
А якщо ми не хочемо ніякого подкасту про наше місто?
Про це ви не подумали?
Я багато чого читаю в газетах.
Ви ж знаєте, що погода вб'є нас усіх.
Тож, думаю, у вас є важливіші справи,
ніж їхати сюди й дратувати нас.
Ми знайомі?
Просто мені здається, що я вас звідкись знаю.
Я рибалка з Бодкіна. Знаменитий, куди там.
Забудьте про минуле.
Воно вас не стосується.
Що там?
Тека. Я знайшла її вдома в сержанта Павера.
Що?
Коли ти його вкладав, я оглянула кабінет і знайшла це.
На ній рік зникнення.
Еммі, якого біса? Це ж крадіжка.
- Треба її віднести. - Ти ж казав шукати можливості. Я...
Ні, я мав на увазі інтерв'ю. Можливості для запитань.
Крадіжка його майна — це інше.
Вона лежала там.
Уяви, що тут може бути. Ключ до розкриття.
Ні. Ми не детективи. Ми тут не для розкриття.
Ми лише розповімо історію.
Господи, Еммі.
Якого біса?
Слухайте сюди. Якщо не хочете проблем,
годі винюхувати те, що вас не стосується.
- Що? - Забудьте про подкаст.
Їдьте додому, поки цілі.
Боже мій. Це ж машина Шона.
Я приїхав у Бодкін розповісти історію.
Для розваги, щоб ви мали що послухати по дорозі додому.
Тоді я не розумів, яку силу має історія.
Але історії можуть нас змінювати.
Історії можуть убивати.
Пішов ти, вовче.
Переклад субтитрів: Владислава Бурмістрова