Не питай зайвого — і не почуєш брехні.
Проте коли хочеш дізнатися правду, мусиш покладатися тільки на питання.
Але проблема з питаннями — у відповідях.
Іноді що більше дізнаєшся,
то менше розумієш.
Я сказала їй, що ти приїдеш у гості.
Я ж казав, мамо, не поїду я в Австралію.
Там павуки, як коні.
Змії вилазять з унітазу відкусити цюцюрку.
Шоне.
- Мамо. - Чудова ж можливість.
Мені не потрібні можливості, Едно, ясно?
Назбираю грошей і заживу в Румунії, як людина.
Ти як з хреста знята.
Як нічка, Шоне?
Випив пару кухлів, забув, як тримати себе в руках.
- Як завжди. - Я саме тебе шукаю.
Та ти що?
Еге ж. Тебе важко знайти.
З моїм сином важко не буває.
Він добряк, мухи не скривдить.
Едно.
Бачу, твоя машина потрапила в аварію.
- Професійний ризик. - Он як?
Двоє хлопців у Кілламорі купили собі «Шкоду».
Може, заздрять, хочуть таксувати, як і я.
Або ще є моя колишня Шейла.
Боже. Та мені Шейла.
Ображається, відколи я її вигнав.
Мабуть, якимось дітям було нудно.
Ви, певно, хочете помитися.
Вода нагріється за кілька хвилин.
Дякую.
Боже мій. Що з тобою сталося?
Мене збила машина, і мене допитували.
- Що? - Потім бачу, що машина Шона згоріла дотла.
З тобою все добре?
Хтось намагається нас саботувати.
- Чекай. Хто тебе допитував? - Не знаю. Вони були в балаклавах.
У балаклавах.
Ясно.
Не зрозумій неправильно, але ти як узагалі?
Це точно не було непорозумінням?
Нам погрожують.
Тобто тут є якась історія.
Це дуже гарна новина.
Авжеж.
Ти знав, що Шон — син місіс О'Шей?
Добираймо слова в його присутності.
БОДКІН
Отже, у нас є Малахій, Фіона і хлопчик.
Зосередьмося на Фіоні. Звісно, Бріджит з нами не розмовлятиме.
Але тут мають бути люди, які її знали: якою вона була, з ким зустрічалася.
О.
Ти...
посидиш з нами?
- Ти як? - Нормально. А ти?
- Теж. - Добре, що ти тут.
Слухайте, я вважаю, що ми повинні поважати думки людей, з якими говоримо.
Говорити з ними шанобливо, уважно.
Нам не можна бути брехливими й підступними.
Я дуже розчарований, що ти вкрала цю теку, Еммі.
Вибач. Ти ж казав...
Я, певно, не зрозуміла.
Суть нашої роботи — у довірі. Завдяки їй люди відкриваються.
А відкритість людей — це запорука нашого успіху.
Ясно? То що, ми всі на одній хвилі?
Щоб я здохла. Як цікаво.
Тут купа рапортів про зниклого хлопчика.
Він не зник. Через три дні він з'явився.
- Серйозно? - Ви подивіться.
Прізвище замазане щоразу, коли його згадують.
Даси телефон?
Його звали Едвард П.
Черниця на ім'я сестра Макдона
знайшла його за містом на узбіччі.
Я пішов. Дайте знати, якщо щось знадобиться.
- Знаєш когось на ім'я Едвард П.? - Я знаю Едварда Лінча.
А це часом не той хлопчик, який зник під час Самайну?
Ні, Лінчі збоченець у сексі. Я б тримався від нього подалі.
Побачите Едну — скажіть, я пішов.
Молодець, що взяла, Сізерг.
Дякую.
Отже, сестра Макдона живе на острові біля узбережжя.
«Ініш Мактайр».
Чотири пороми на день. Я забронюю нам квитки.
То ми всі на одній хвилі, Ґілберте?
Цього разу все вийшло добре, але...
відтепер треба грати за правилами.
Дякую.
Гаразд.
Так люб'язно. Дякую.
Спасибі.
Можна сфотографувати? Чи це святотатство?
Знаєте що, я пофотографую. Для сайту те, що треба.
Ви, мабуть, ті подкастери, так?
Вітаю. Я Еммі Сізерг. Я вам дзвонила.
Тоді ви — містер Павер і міс Малоні.
Це ми.
Чудово.
Я превелебна мати Бернадетт.
Я вирішила запропонувати вам персональну екскурсію.
У нас нечасто бувають такі поважні гості.
Ми ваші шанувальниці, містере Павере.
Та що ви кажете?
Ми обожнюємо хороші подкасти.
Перший сезон «Для протоколу» був дуже сильним.
Ви так сміливо
й відверто розповідали про важкі часи у вашому шлюбі.
Дякую.
Звісно, другий і третій сезони трохи розчарували.
Що ж, почнімо.
Власне, ми хочемо поговорити з сестрою Макдоною.
Боюся, наша дорога сестра зараз не любить відвідувачів.
Дається взнаки вік.
Але я зроблю все, що зможу.
- Прошу. - Дається взнаки вік?
Сестрі Бернадетт самій, мабуть, за 80.
Черниці живуть вічно.
Вони прокляті.
Отже, ця церква датується 12-им століттям.
Спочатку це був середньовічний замок,
а «Сестри милосердя» оселилися тут років сто тому.
Добре вам, мабуть.
Провести життя в тихих роздумах, у відданості Богу.
Справжнє духовне існування.
Спочатку так.
Але у 1980-их
наша філія ордену вирішила більше відкритися світу.
Коли світить сонце, ми любимо займатися надворі йогою.
Шиацу та рейкі — приватні заняття, їх проводять біля вуликів.
По той бік острова — екологічно чисті сади.
Вирощуємо своє, забиваємо на м'ясо теж своє.
- Ого. - А можна нам туди?
Так. Прошу.
Еммі, готуй бланки нерозголошення.
А я все думаю, що скаже церква про ваш ретрит для заробітку грошей.
У нас стався розкол у 80-их. Орден десакралізували.
Офіційно ми вже не входимо до складу церкви.
Тоді чому ви й досі черниці?
Бо ми такі.
Але в мене є питання про те, хто ви.
«Дав».
Це скорочення від «Дувеса»?
Дувеса Малоні?
До нас дійшли чутки.
Пам'ятаю, я чула про молоду дівчину в Дубліні,
багато років тому,
яка влаштувала пожежу в абатстві.
Її теж звали Дувесою Малоні.
Кажуть, вона була психічно хворою.
Але ви ж не можете бути тією самою дівчиною, правда?
Містере Павере, ходімо?
І, звісно, чимало уваги привернув наш ресторан.
Дві наші сестри навчалися у Джеймі Олівера.
А коли ми поговоримо з сестрою Макдоною?
Спершу погляньмо на спа.
Вибачте. Не знаєте, де знайти сестру Макдону?
Я її племінниця з Дубліна.
Вона нагорі. Третій поверх, у кінці коридору.
Ви просто рятівниця.
Перепрошую, я зараз.
Так, звичайно.
Ходімо на третій поверх. Макдона там.
Але треба ж зачекати матір Бернадетт, так?
Не бійся, Ґілберте.
Усе буде чудово.
Їй щось не дуже добре.
Це точно нічого?
Повір, розум у неї гострий, як завжди.
Черниці — як вино. З часом вони перетворюються на оцет.
Добрий день.
Ми хочемо поставити вам кілька питань.
Питань?
Котра година?
Я пропустила вечірню?
Самайн, 20 років тому. Ви знайшли хлопчика. Едварда.
Я вас знаю?
Така гарна шкіра.
Ви знайшли на узбіччі хлопчика.
Хлопчика?
Вітаю, сестро.
Я Ґілберт.
Вітаю.
Мати Бернадетт каже, що ви дуже любите подкасти.
Обожнюю хороші подкасти.
Я оце щойно слухала один про братів-близнюків,
які вбивали тих бідних сиріт.
З графічними подробицями.
Ми зараз робимо подкаст, і нам дуже потрібна ваша допомога.
Про що він?
Про тих людей, які зникли на Самайн.
- Про ту справу. - Так.
Навряд чи я можу сказати щось дуже цікаве.
- Розкажіть про хлопчика. - Дав!
Слухайте, ви не повірите,
наскільки мені цікаво почути вашу розповідь.
Ми чули, що ви знайшли зниклого хлопчика?
Це було через кілька днів після Самайну.
Я їхала в місто,
а той хлопець стояв на узбіччі дороги.
Він заблукав?
Він не знав, де знаходиться.
Не знав, хто він такий, якщо чесно.
Я відвезла його в місто і залишила в медпункті.
Він з вами говорив?
Авжеж. Розказував про риболовлю.
Щось про човен.
Веслування.
Це було так давно.
Уже й не згадаю.
Звісно. Ви бачили його після цього?
Аякже. Я постійно його бачу.
Чекайте. Ви постійно його бачите?
Я люблю хильнути чарочку, коли приїжджаю в місто.
А Тедді часто буває «У Фейґана».
Тедді?
Той співак? «У Фейґана»?
Той самий. Чудовий хлопець.
Голос, як у янгола, але розуму ні на грам.
Та що тут коїться взагалі?
Чим ти думала, Дав?
Ти ж казала: «Усе буде чудово».
Так. Ми взнали те, що треба.
Ні, яке там чудово?
Бернадетт каже, позиватиметься, якщо використаємо аудіо.
- Нам воно не треба. - Ще й як треба.
Ясно? Суть створення подкасту в тому, щоб отримати аудіо.
Потрібні їхні слова.
Тепер, коли Бернадетт на нас злиться, не бачити нам аудіо.
Вона забалакувала зуби.
- Ми б не дізналися... - Дізналися б, якби мали трохи терпіння.
Слухай, треба не поспішати, щоб люди нам довіряли.
Ти не розумієш.
Усе місто знало, що тим хлопцем був Тедді. Усі місцеві забиватимуть тобі баки.
Зробимо по-твоєму — нічого не взнаємо.
Журналістика — це не просто витискати з людей інформацію.
Ми тут, щоб будувати стосунки. Нам потрібен цей подкаст, Дав.
Потрібен.
Черниці — лише діти.
Діти в тілах старих бабусь, одягнені в чорне й одружені з Ісусом.
Нам краще без них.
- Ну що там? - Яке в Тедді прізвище?
У Тедді?
Ви про Тедді Павера?
Едвард П.
Ще один Павер. Цікаво, чи ми родичі.
Скоріше за все, він родич сержанта Павера,
поліцейського, що випадково пропустив прізвище Тедді в рапорті.
- Цікава теорія. - Не знаєш, де знайти Тедді?
У нього є майстерня на Террас-роуд.
Їдьмо туди.
Це безпечно, Шоне?
Звісно. Буде класно.
Який ти меткий.
Воротар Бодкіна до 12 років. Руки пам'ятають.
Вони й ніжні бувають.
Тебе не було три дні, так?
Мабуть, було так страшно.
Не пригадуєш, з ким ти міг тоді бути?
У дитинстві я на кілька годин заблукав у лісі.
Думав, ніхто мене не знайде.
Може, розкажеш нам про день напередодні фестивалю?
Ти не знаєш, що могло статися?
Ти хоч щось пам'ятаєш, Тедді?
Чорт!
Боже. Ти як?
Ось.
Дякую.
Вона була твоєю подругою, Фіона?
Учителькою, а не подругою.
Але подобалася тобі?
У моєму монастирі була вчителька.
Сестра Джеральдін.
Була мені найкращою подругою. Сумно.
Мені було 16, а їй, певно, на кілька років більше.
Дівчина навчала дівчат.
Ми ховалися у двориках і курили в обід.
Фіона водила мене додому після школи,
щоб я не був сам.
Готувала мені вечерю,
розповідала казки.
Я розпалював камін у вітальні.
Яка була твоя улюблена казка?
Вона любила про Ґрейс О'Меллі.
Королеву піратів.
Я її люблю.
Фіона казала, вона нікому не корилася.
- Що це ви робите? - Сержанте Павере, ми...
Не маєте права вриватися й говорити з моїм сином!
- Він дорослий. Може говорити з ким хоче. - Геть!
- Зараз же! - Ми розмовляли...
Мені байдуже! Геть, або я заарештую вас за утиски.
Забирайтеся!
Не лізьте до нього. Йому нічого вам сказати.
- Сержанте... - Подкаст, аякже!
Він вразливий юнак, а ви — зграя стерв'ятників.
Що ж, було цікаво.
Зіпсували вже два інтерв'ю за один день.
- Дав, ти цікаво розповіла про вчительку. - Що?
Я все вигадала.
Бачили, як нервував Павер?
- Ми за крок до чогось важливого. - Ні, Дав.
Вони явно щось приховують.
Байдуже.
Слухай, на острові черниць викладають йогу,
а мені до аудіо зась.
Ми знайшли зниклого хлопчика, але мені до аудіо зась.
- Друзі. - Якщо немає аудіо, немає й історії.
Немає історії?
Мене збили машиною, мені погрожували. Машину Шона підпалили.
Павер явно щось покриває.
Слухай, Тедді, Фіона і Малахій зникли.
Те, що сталося, досі для когось важливе.
Історія тут. Треба лише її знайти.
Друзі...
Ти колись слухала подкаст, де справу реально розкривають?
Мені потрібні каверзи, хибні сліди, зворушливість.
Те, що реально цікавить людей. Ясно?
- Без аудіо все це марно. - Друзі!
- Що? - Що?
Де Шон?
Ми ж його тут залишили.
ВХІДНИЙ ДЗВІНОК ДЕМІЕН, ЛОНДОН
Записка від Шона.
«Маю де з ким зустрітися».
- Що ж нам робити, іти пішки? - Мабуть.
- У нас проблема. - Я слухаю.
Не буду підсолоджувати пігулку.
Поліція вимагає доступу до твоїх імейлів. Звісно, ми опираємося з усіх сил,
але вони цитують Закон про державну таємницю.
Я нічого не зробила.
- За Законом про держтаємницю можна сісти. - Нікого не посадять.
І ми робимо все, щоб відкараскатися.
- Мені треба додому. - Ні. Я тебе знаю, Дав.
Ти повертаєшся, і все стає ще гірше.
Залишайся в Бодкіні. Роби своє.
- Хай розбираються адвокати. - Чорт.
Усе гаразд?
Ми йдемо пішки?
Стежмо за Павером. Він роздратований. Куди ходить, з ким говорить.
Чекай. Про що ти говориш?
Це прямо протилежне тому, що ми маємо зробити.
Я взагалі маю вибачитися перед ним, якось відновити наші стосунки.
Стосунки? Він винний, це ж видно.
Припини.
Не роби поспішних висновків.
Тедді в дитинстві травмували. Павер хоче його захистити.
- Це не означає, що є змова. - Ґілберте! Як ви?
Дарро! Добрий день!
- Я чув, вас Френк шукав. - Френк?
Обережніше з ним.
Я не знаю ніякого Френка.
Авжеж. Він каже, що бачив вас «У Фейґана».
Маєте хвилинку?
Так.
- Що ти робиш? - Дістаю аудіо.
Це той меланхолійний?
Так, у нього друг помер.
Бідолаха. Що сталося?
Я його з'їв.
Це все ваша земля?
Так, 81 гектар.
Від низини Айлбе до моря. Належить родині багато поколінь.
Нічого собі. Чимало землі.
Роботи вистачає, я нею пишаюся.
Окрім поїздок у місто, я ніколи не виїжджав.
Що?
А вам хіба не цікаво, що ще є на світі?
Мені цікаво все.
Я щодня дивуюся.
Навесні, коли граються ягнята.
Коли вранці кричить крук.
У дитинстві
я бачив, як до річки пливе косяк вугрів.
На цій землі повно історій.
Мені не набридає їх слухати.
То нащо кудись їхати?
Це прекрасно.
І хто працюватиме на фермі з приходом штучного інтелекту?
Смачну яловичину не підробиш.
Слушно! Ти записав, Ґілберте?
Ви взагалі знаєте Тедді?
Авжеж. З дитинства.
Таке чарівне дитя було.
Доки...
Самі знаєте.
А Фіона Дойл?
Тедді ходив за нею, як прив'язаний.
А він знав Малахія О'Коннора?
Малахія?
А що Малахій?
Усі вони зникли тієї ночі.
От я й думаю, чи не були вони пов'язані.
Звідки ж мені знати?
- А ви знали Малахія? - Знав? Хто взагалі когось знає насправді?
Це просто питання.
Такі питання до добра не доводять.
Спитаєш не в того — отримаєш по зубах.
- Ми просто... - Слухайте.
Малахія нема вже понад 20 років.
Питайте скільки влізе. Тепер це не має значення.
Що це було?
Це чоловік, який знає більше, ніж каже.
Щось ти довго.
Так, я на роботі.
Давай.
Тепер ти поспішаєш?
Відпад.
Господи.
Що це коїться?
- Не чіпай! - Облиш.
Що це все таке?
Дорожній боулінг.
Дорожній боулінг?
Це як гольф, але зі сталевою кулею посеред дороги.
Треба пройти дистанцію з найменшою кількістю кидків. Дивіться.
Еммі, треба все записувати.
Хлопче, не чіпай. Чуєш? Залиш там.
- Сто. - Ні.
Не бажаєте поставити гроші?
Ні, я не дуже азартний гравець.
Френк теж так казав.
Хто такий Френк?
Оце так ви вирішили поводитися? Ну, удачі вам.
Слухай.
То Деміен дзвонив?
Вибач. Ми подруги?
Підемо на пізній сніданок запихатися тостами з авокадо
й заливатися коктейлями?
Так. То був Деміен. Виникли...
проблеми з нашими публікаціями.
Справа про лікарні? Де був інформатор...
Так, який повісився на довбаних кроквах.
Давай просто працювати.
Це головне.
Та це ж мій найлютіший ворог.
Так, я планую твій крах.
Прекрасно.
Уже розгадали ту загадку?
Справжня загадка — правила гри в дорожній боулінг.
Кидаєш металеву кулю на дорогу.
Не дійшов до пабу — програв.
Я не хотіла втручатися. Вибач.
Нічого. Усе гаразд.
Просто я твоя велика шанувальниця.
Твої репортажі з Північної Ірландії.
Стаття про темні гроші в місті.
Ти викрила все це самотужки. Є чим захоплюватися.
Я дуже хочу колись робити те, що й ти.
Але я — консультантка в подкасті про злочин
у дупі світу.
Мій успішний успіх, бляха.
Але оскільки я вже тут... Імена?
Баррі праворуч. Катал ліворуч.
Вітаю, Баррі, Катале.
День добрий.
Я чула, ви людина, яка все знає.
- Він? - Оце вже не знаю.
Ви у свій час знали Фіону Дойл?
Гарна була дівчина.
Я жив з нею на одній вулиці. Але питайте в цього йолопа.
Та ви що? І якою вона була?
Гарна була дівчина.
А Малахій О'Коннор?
До мене доходять чутки.
- Той хлопець був відлюдьком. - У нього були друзі? Робота?
Він був нетутешнім.
Нічого про нього не знаю, але в боулінг грав добре.
О, точно. Ще й як.
Плавні, сильні кидки. Свого часу був чемпіоном округу Корк.
- Скажи, Баррі? - У 1998 році, здається.
У 1998 році був Фіннеган. Значить, Малахій — у 1999.
Фіннеґан? Ні, ідіотисько. Це не міг бути Фіннеґан.
Чого це?
- Звісно, я знав його сестру. - Так? І до чого тут це?
Цікаво, що жоден з них нічого не знає про Малахія.
Що це означає, по-твоєму?
По-моєму, це довбана загадка.
А ви що скажете?
А що я скажу?
Що сталося, як гадаєте?
Я в душі не гребу.
Та годі.
Що ви робили на останньому фестивалі Самайн?
Нічого. Я тоді ще не переїхав у місто.
Я думав, ви місцевий. Усе й усіх знаєте.
Така я людина.
Тоді, може, відповісте мені. Ви знаєте чоловіка на ім'я Френк?
Так, із кочовиків. Їхній табір там далі по дорозі.
Кочовики? Це типу...
Хіпі, нетутешні.
Вони почали з'являтися в 60-их.
Західний Корк — найбезпечніше місце, щоб вижити після ядерної катастрофи.
Гадаю, це тому, що всім начхати, що вони роблять.
Отак. Чудово. Широка посмішка.
Дякую, хлопці.
Добре. Дякую.
Ще раз вітаю.
Часто фотографуєте переможців?
Уже 30 років їх фотографую.
Аналоговий. Не ці ваші цифрові айфони.
Так, круто.
А фото зберігаєте?
Зберігаю? Кому здалися ті припалі пилом знімки йолопів?
Але мої фото публікують у місцевій газеті.
Щороку.
Як цікаво.
Дістань телефон.
Пошукай у місцевій газеті. «Дорожній боулінг, 1996–2001».
- Там має бути фото Малахія. -«Вест Корк Джорнел» нема онлайн.
В архівах у бібліотеці.
- Чудово. - Слухайте.
Ми в паб святкувати гру. Ви з нами?
Що?
Ми знайшли зачіпку. Може, дістанемо фото Малахія.
Чудово.
Тому ми пас, у паб не йдемо, так?
Цей, знаєте, я ж пообіцяв хлопцям...
Ти пообіцяв хлопцям? Що за хлопці?
Он вони.
Та ну, день був гарний.
Плідний. Час трохи відпочити й розслабитися.
Ти не у відпустці, Ґілберте.
Хочеш знати, що відбувається? Форсуй події.
Вона в нормі?
Проблеми вдома. Наслідки статті про лікарні.
Тієї, де потім труп був?
Може, піди з нею, припильнуй.
Поки ти підеш у паб із хлопцями?
Так.
Чекай!
Зачекай. Я з тобою.
- Ґілберт напоумив? - Ні.
Так. Ти вгадала.
Підкинути вас до міста?
Дівчата, ви любите вечірки?
Вечірки?
Так. Любимо. Авжеж.
Перепрошую.
Мем.
Що?
Пакунок отримано.
Це не шпигунське кіно, трясця.
Та я просто...
Вибач.
Пива вип'єш?
Так. Будь ласка, так.
- Чудово. Дякую. - Ваша решта.
- От спасибі. Шеймусе? - Два.
Знаєш, чому «Ґіннес» — найпопулярніший напій в Ірландії?
Річ в очікуванні.
Ти втратив роботу.
Уряд вигрібає з твоїх кишень гроші.
Удома тебе безкінечно пиляють.
Хоч поганяй до ями ще замолоду.
І до всього вічно ллє дощ.
Але хоча б одну мить
ти можеш посидіти сам, побачити майбутнє
і знати, що попереду є щось хороше.
А це
рідкість, Ґілберте Павере.
Знати, що в майбутньому є щось хороше.
Слухайте,
ви не будете проти, якщо я попрошу вас сказати це ще раз?
Отак... Так, ось.
Навіщо псувати гарну розмову цією штукою?
Я не хочу згадувати те, що казав.
Я візьму. Назвемо це першим внеском, згоден?
За що?
Напився, що й не згадаєш?
Добрий вечір.
Ти зіграв у гру з моїм другом Френком.
Ви Френк?
Він хоче забрати гроші.
- Вісім тисяч євро, хлопче. - Що?
Ти програв Френку 8 000.
Слухайте.
Я нічого такого не пам'ятаю.
Ви впевнені, що це був я?
Вісім тисяч...
- Так! - Чорт.
Це я.
Слухайте, у мене не буде стільки грошей.
- У мене зараз проблеми з грошима. - Чув?
Ти винен мені 8 000 євро, виродку.
Френку, він заплатить.
Ти ж заплатиш, так?
Куди я дінуся.
Так. Хто хоче випити?
Що ти будеш?
Доведеться прийти завтра.
Щось знайшла?
Як думаєш, ти там пролізеш?
Та я б могла, але бібліотека зачинена.
Сізерг, де ти?
- У Бодкіні. - А з ким ти?
- З тобою. - А чого я хочу?
Потрапити в зачинену бібліотеку.
Саме так.
У бібліотеці може бути ключ до нашого розслідування.
Тут зачинено. Але у двох метрах над твоєю головою є що?
Вікно.
- Відчинене вікно. - Відчинене.
Ти ж мною захоплюєшся?
Знаєш, як я стала такою?
Я лазила у вікна, бляха.
Це було так цікаво.
Ми погані.
А ось за 1996 рік.
Так, 99-й. Дивися.
Здуріти. Ми його знайшли.
І не лише його.
Це що, Шеймус?
Вони були знайомі.
- Чекай. Стоп. - Що?
Я ж його впізнала.
ЗАРАЗ НА РАХУНКУ $367,02
Та сука.
КРЕДИТКА ДО ОПЛАТИ $5 472
Бляха.
ЕМБЕР
8 000
Ми в Америці стукаємо.
Це фото Малахія О'Коннора за рік до його зникнення.
А це — Шеймус Ґаллахер.
Боже мій.
- Тільки звуть його не Шеймус. - Що?
Його справжнє ім'я — Джек Макфадден, він же Борсук.
Я починала журналісткою в Белфасті.
Борсук славився контрабандою через кордон
ще до Белфастської угоди.
Бензин, зброя, наркотики, все, що треба було переправити.
Про нього ходило багато поганих чуток. Розбивав коліна, вбивав.
Я б його не займала.
Шеймус? Справді? Він же начебто такий хороший хлопець.
Це не так.
Джек Макфадден, він же Борсук, якого вважали мертвим,
насправді 20 років переховується в Бодкіні
під іменем Шеймуса Ґаллахера.
Жорстокий контрабандист прибув у місто, і тоді ж зникло двоє людей?
- Випадковість? - Ти серйозно?
Він тут сам на себе не схожий.
Шеймус — це Борсук.
Він у Бодкіні не просто так. Ми з'ясуємо чому.
Сталося нещастя.
Я приїхав у Бодкін у начебто простій давній справі,
щоб розпитати людей.
Але побачивши на підлозі тіло Дарри,
я зрозумів, що одне питання я не ставив ніколи.
«А що, як ця давня справа актуальна й зараз?»
Переклад субтитрів: Владислава Бурмістрова